ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року

м.Суми

Справа №592/8086/18

Номер провадження 22-ц/816/1352/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Хвостик С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фавор», ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватна виробничо-комерційна фірма «Брігіта», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 листопада 2018 року в складі судді Чернобая О.І., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 28 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

05 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідачів, в якому просив виділити йому в натурі частину складських приміщень, а саме: тамбур літ.1 площею 3,7 кв.м, коридор літ.40 площею 15,5 кв.м, сан.кімнату літ.41 площею 3,1 кв.м, вбиральню літ.42 площею 1,2 кв.м, кабінет літ.51 площею 9,6 кв.м, торговий зал літ.52 площею 34,3 кв.м, торговий зал за літ.54 площею 32,5 кв.м, загальною площею 99,9 кв.м, що становить 26/1000 частки споруди Б-ІV, розташованої в АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що є власником приміщень, які складають 26/1000 часток споруди Б-ІV, розташованої в АДРЕСА_1, а іншими співвласниками цього нерухомого майна є відповідачі у справі. Після ремонту і реконструкції спірних приміщень він, з метою реалізації права на виділ свого майна в натурі, повинен звернутись разом з 16 іншим співвласниками до нотаріуса для укладення відповідного договору, що, на його думку є неможливим. Отже, з метою захисту права власності на частку у нерухомому майні, просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

При цьому зазначає, що наявність спору про право підтверджується небажанням відповідачів з'являтись у судове засідання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_11 вказав, що не заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги позивача. При цьому зазначає, що позивач на підставі ч. 1 ст. 364 ЦК України має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, однак укладення договору про виділ у натурі частки позивача з його нотаріальним посвідченням фактично є неможливим через велику кількість співвласників цього нерухомого майна, що створює перешкоду у реалізації прав позивача. До того ж, технічна можливість виділу в натурі підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного з арбітражним керуючим ліквідаційної комісії відкритого акціонерного товариства «Сумський комбінат стінових матеріалів» ОСОБА_14 25 жовтня 2000 року, є власником 26/1000 часток споруди Б-4, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, які складаються з таких приміщень: складські приміщення № 40 площею 11,4 кв.м, № 52 площею 19,6 кв.м, № 53 площею 13,6 кв.м, № 54 площею 32,0 кв.м, умивальник № 41 площею 3,1 кв.м, вбиральня № 42 площею 1,2 кв.м, кабінет № 51 площею кв.м, частка коридору № VIII площею 2,6 кв.м (а.с. 8).

Після придбання вказаних нежитлових приміщень ОСОБА_1 здійснив їх ремонт та реконструкцію, внаслідок чого складські приміщення № 40 стали мати наступні характеристики: літера за планом «Б-4», тамбур літ. 1 площею 3,7 кв.м, коридор літ. 40 площею 15,5 кв. м, сан. кімната літ. 41 площею 3,1 кв. м, вбиральня літ. 42 площею 1,2 кв. м, кабінет літ. 51 площею 9,6 кв.м, торговий зал літ. 52 площею 34,3 кв. м, торговий зал літ. 54 площею 32,5 кв. м, загальною площею 99,9 кв. м.

Позивач отримав декларацію про готовність об'єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об'єктів з незначними наслідками (CCI) за № CM 96 від 22 січня 2018 року, яку згодом, після здійснення ремонту та реконструкції у встановленому законом порядку складських приміщень, зареєстрував у встановленому законом порядку та отримав витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 11-15).

Відповідно до висновку про технічну можливість поділу об'єкта нерухомого майна № 064-6-03/18 від 14 березня 2018 року за технічними показниками 26/1000 часток нежитлових приміщень можуть бути відокремлені у самостійні об'єкти нерухомого майна, оскільки мають окремі входи та виходи (а.с. 16-18).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що іншими співвласниками часток у будинку АДРЕСА_1 є 16 осіб, дійсне місцезнаходження чи місце проживання більшої частини яких позивачу невідоме.

Рішення суду про відмову у задоволенні позову мотивоване тим, що позивач не довів порушення, невизнання або оспорювання його права власності на частину нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, відповідачами у справі. Суд вважав, що позивач ухиляється від проведення поділу нерухомого майна у позасудовому порядку шляхом оформлення договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна в нотаріальному порядку.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що позивач вважає чи припускає, що начебто певні обставини впливають на його правове становище.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Таким чином, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактичною підставою для звернення ОСОБА_1 до суду є те, що співвласниками нежитлових приміщень, частина з яких належить заявнику, є інші 16 осіб, більшу частину з яких заявник не знає та ніколи не бачив. Ця обставина, на думку позивача, є перешкодою для одночасного звернення всіх співвласників нежитлових приміщень до нотаріуса для укладення договору про виділ належної ОСОБА_1 частки. Отже, звертаючись до суду з позовом, заявник просив ухвалити рішення, яким здійснити захист цивільних прав та інтересів способом, передбаченим законом.

Проте, як правильно встановив суд першої інстанції, факт порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача відсутній. Позивач, який жодних дій для виділення своєї частки у майні в натурі ще не вчинив, безпідставно вважає, що його права вже порушені.

Відповідно, позивач не навів доказів стосовно існування реального порушення його прав відповідачами у справі. Під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції таких порушень судом також не встановлено, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що позов заявлений передчасно, оскільки з матеріалів справи не встановлено порушення прав позивача заявленими відповідачами.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.Г. Хвостик