Справа № 2-1735/11 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/811/1012/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Львів

Справа № 2-1735/11

Провадження № 22-ц/811/1012/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних прав:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря Бадівської О.О.

за участі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні за апеляційну скаргу ОСОБА_6- представника ОСОБА_7

на рішення Франківського районного суду міста Львова від 01 червня 2018 року у складі судді Гулієвої М.І.

у справі

за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третіх осіб Львівської міської ради, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ЛКП «Старий квартал», Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСББ «Глибока.11», приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М., управління державної реєстрації про визнання договору дарування недійсним в частині допоміжного нежитлового приміщення, визнання недійсним свідоцтва про право власності в частині допоміжного нежитлового приміщення, часткове скасування державної реєстрації, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні майном, що є спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду 2 березня 2011 року з позовом про визнання договору дарування недійсним, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні майном, що є спільною сумісною власністю.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилались на те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 має підвальне приміщення, площею 40,6 кв.м. Згідно ст. 382 ЦК України, власникам квартир у багатоквартирному будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування. 05.01.2011року позивачі дізнались, що ОСОБА_7 у підвальному приміщенні без їх згоди, почала будівельні роботи з перепланування, позивачів у дане приміщення не допускає, поставила залізні двері.

При цьому, як стало відомо позивачам, відповідно до рішення Третейського суду від 18.02.2009 року за ОСОБА_7 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, у загальну площу якої ввійшло і підвальне приміщення, площею 40,6 кв.м, хоча рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.10.2008 року за ОСОБА_7 було визнано лише право на користування вказаним приміщенням. Надалі, відповідно до договору дарування від 05.05.2009 року ОСОБА_7 подарувала вказану квартиру ОСОБА_8

Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 в частині нежитлового підвального приміщення, площею 40,6 кв.м, внести зміни до технічно-реєстраційних документів, визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 в частині нежитлового підвального приміщення, площею 40,6 кв.м і, таким чином, припинити право власності на це приміщення; визнати, що нежитлове підвальне приміщення, площею 40,6 кв.м по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю всіх співвласників будинку; зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні нежитловим підвальним приміщення, площею 40,6 кв.м по АДРЕСА_1 всім співвласникам будинку.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 01 червня 2018 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним в частині допоміжного нежитлового приміщення, визнання недійсним свідоцтва про право власності в частині допоміжного нежитлового приміщення, часткове скасування державної реєстрації, визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні майном, що є спільною сумісною власністю задоволено частково. Визнано частково недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 05.05.2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 651, в частині дарування допоміжного нежитлового напівпідвального приміщення, площею 40,6 кв.м. Частково скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 в частині допоміжного нежитлового напівпідвального приміщення, площею 40,6 кв.м, від 18.02.2009 року, реєстраційний № 26715403, номер запису 7628 в книзі № 9. Частково скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 в частині допоміжного нежитлового напівпідвального приміщення, площею 40,6 кв.м, від 07.05.2009 року, реєстраційний № 26715403, номер запису 7628 в книзі № 9. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вищевказане рішення Франківського районного суду міста Львова оскаржив представник ОСОБА_7- ОСОБА_6 подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що із рішенням суду першої інстанції не погоджується і вважає, що воно постановлене безпідставно, судом не взято до уваги всі обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а тому рішення підлягає скасуванню.

Зокрема, у апеляційній скарзі наголошує на тому, що Франківського районного суду міста Львова дійшов до помилкового висновку про те, що приміщення підвалу по АДРЕСА_1 є допоміжним приміщенням. Натомість апелянт зазначає, що оспорюваний підвал за технічним паспортом є нежитловим приміщенням, а тому не може перебувати у спільній сумісній власності всіх власників квартир у багатоквартирному будинку і на це приміщення не розповсюджується норми законодавства щодо допоміжних приміщень.

Також апелянт вказує, що суд першої інстанції дав хибну оцінку доводам позивачів і не з'ясував усіх обставин справи. Так, зокрема, суд відмовив у задоволенні клопотання апелянта про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою визначити статусу оспорюваного приміщення. Відтак, на думку апелянта, відсутність висновку експерта щодо цього питання призвело до постановлення неправомірного рішення.

Окрім цього, у апеляційній скарзі зазначається, що оспорюване приміщення ніколи не виконувало функцій допоміжного приміщення у будинку АДРЕСА_1, не відповідає за забезпечення належного функціонування житлового комплексу, а тому не є спільною сумісною власністю усіх мешканців даного приміщення.

Більше цього, вказане приміщення здавалося Львівською міською радою ОСОБА_10 в оренду як окремий об'єкт, зокрема, у період із 2004 року до 2008 року.

Апелянт просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 01 червня 2018 року повністю і ухвалити нове, яким відмовити позивачам у задоволені позовних вимог повністю.

Апелянт- ОСОБА_6 представник ОСОБА_7 та відповідачі в судове засідання не з'явилася, хоча про розгляд справи, за вказаною апелянтом адресою, суд повідомляв належним чином, а іншої адреси ОСОБА_7 не надано, окрім того як вбачається з матеріалів справи така жодного разу в суд першої інстанції при тривалому розгляді спору не з`являлась.

23.01.2019 року з метою належного повідомлення сторони апелянта про проведення судового засідання 05.03.2019 року о 14.00 год. здійснено оголошення на веб-сайті Львівського апеляційного суду про виклик ОСОБА_7 та ОСОБА_8 для участі у розгляді даної справи.

Телефонограмою, повідомлено представника ОСОБА_6, який вказав, що йому відомо про час і дату судового засідання, однак не має повноважень на представництво інтересів ОСОБА_7

Відповідно до матеріалів справи (т.1 а.с.204) термін дії довіреності ОСОБА_6 на підтвердження повноважень представництва інтересів ОСОБА_7 закінчився 10.11.2018 року, а нової довіреності на представництво інтересів ОСОБА_7 стороною апелянта не надано, що свідчить про зловживання правами сторони у відповідності до вимог ст..44 ЦПК України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, рішення від 26.05.1988 року); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства, рішення від 16.12.1999 року).

Враховуючи вищезазначене, під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.05.2018 року у справі № 757/9759/14-ц.

Відтак, колегія суддів вважає, що сторона апелянта повідомлена належним чином про місце та час розгляду справи, зокрема, шляхом надсилання на адресу апелянта поштового відправлення, розміщення оголошення на веб-сайті суду, здійснення телефонограми тощо, що свідчить про ефективне забезпечення апелянта «правом на суд».

Водночас, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, п. 35, ЄСПЛ, від 07.07.1989 року).

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 року та «Трух проти України» заява № 50966/99, від 14.10.2003 року).

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

Також Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Пономарьова проти України» вказав, що сторони вживають заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (заява № 3236/03, п. 41, ЄСПЛ, від 03.04.2008 року).

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона позивача, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до вимог ст.. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04.10.2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

18.10.2018 року цивільна справа № 2-1735/11 одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення Франківського районного суду міста Львова відповідає зазначеним вимогам.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.10.2008 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_10 про визнання недійсним договору оренди, наказу управління комунальної власності та визнання переважного права на користування приміщенням, встановлено, що при приватизації квартири, власником якої є ОСОБА_7 у спільну сумісну власність перейшли всі допоміжні приміщення будинку по АДРЕСА_1, зокрема і приміщення напівпідвалу, площею 40,6 кв.м, який знаходиться в цьому будинку та вирішено визнати недійсними договір оренди, наказ управління комунальної власності, визнати за ОСОБА_7 право користування півпідвальними приміщеннями, площею 40,6 кв.м в будинку по АДРЕСА_1.

Дане рішення набуло законної сили. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.03.2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Відповідно до рішення Постійно діючого Третейського суду при УНК МТП від 18.02.09 року у справі №27/08 за ОСОБА_7 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею квартири 122,2 кв.м, житлова площа 54,9 кв.м, напівпідвал, загальною площею 40,6 кв.м, комора в підвалі площею 2 кв.м.

Як вбачається з ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 21.06.16 року, залишеної без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09.11.16 року, судом встановлено, що незважаючи на те, що в різних документах нежитлове приміщення, площею 40,6 кв.м в будинку АДРЕСА_1, зазначається по різному, суд прийшов до висновку, що вказане приміщення є допоміжним приміщенням та скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при УНК МТП від 18.02.09р. у справі №27/08 про визнання за ОСОБА_7 права власності в частині визнання права власності на напівпідвал, площею 40,6 кв.м.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.17 року ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 21.06.16 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09.11.16 року залишено без змін.

Згідно договору дарування від 05.05.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 651, ОСОБА_7 подарувала належну їй на праві власності квартиру №1, напівпідвал та комору в підвалі, що знаходяться по АДРЕСА_1 ОСОБА_8, загальна площа квартири 122,2 кв.м, житлова площа 54,9 кв.м, напівпідвал під літ.2, загальною площею 40,6 кв.м, комора в підвалі площею 2 кв.м.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі є мешканцями будинку по АДРЕСА_1 та власниками квартир у даному будинку, що створили ОСББ «Глибока-11», державна реєстрація якого проведена 09.03.11 року, що вбачається із свідоцтв про право власності на квартири, витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи.

При цьому, із витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.05.09 року, вбачається, що квартира по АДРЕСА_1, загальною площею 122,2 кв.м, житловою площею 54,9 кв.м, напівпідвал, загальною площею 40,6 кв.м, комора в підвалі площею 2 кв.м, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_8

Поряд із цим, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.10.2008 року та ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.06.16 року, які набули чинності, встановлено, що нежитлове приміщення площею 40,6 кв.м по АДРЕСА_1- є допоміжним.

Отже, питання статусу спірного приміщення є встановленим зазначеними рішеннями судів та не підлягає доказуванню у даній справі, відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки, обставини, встановлені рішенням суду мають преюдиційне значення при розгляді справи.

Водночас, оскільки, рішення Постійно діючого Третейського суду при УНК МТП від 18.02.09 року, на підставі якого було зареєстровано право власності за ОСОБА_7 на півпідвал, площею 40,6 кв.м, скасоване, спірне приміщення півпідвалу є допоміжним, позовні вимоги суд першої інстанції задоволив у частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 у частині допоміжного нежитлового напівпідвального приміщення, площею 40,6 кв.м; частково скасував державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 в частині допоміжного нежитлового напівпідвального приміщення, площею 40,6; частково скасував державну реєстрацію права власності за ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 в частині нежитлового підвального приміщення, площею 40,6 кв.м.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні).

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладові, сараї та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року (№4-рп/2004) допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та ін.) передаються безплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників, вступу до нього, тощо.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (надалі по тексту - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) є джерелом права.

У пункті 51 Рішення ЄСПЛ від 10.05.2010 року справа «Серявін проти України» № 4909/04 зазначено, що труднощі тлумачення застосованого законодавства протягом перехідного періоду стали предметом розгляду Конституційного Суду України, який зрештою дав роз'яснення цього питання, визнавши наявність у власників квартир автоматичного права часткової власності на допоміжні приміщення відповідного будинку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку»", допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом нерухомого майна.

Вказані норми є спеціальними відносно норм Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» щодо визначення правового статусу нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку і визначальним для правильного вирішення спору є встановлення того, чи відноситься спірне приміщення до допоміжних чи є нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов'язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення, тощо) залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Відтак позивачу не потрібно доводити право власності на ці приміщення, оскільки за наявності у них статусу допоміжних приміщень, вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року у справі № 916/2069/17 та у постанові від 22.11.2018 року у справі № 904/1040/18.

При цьому, посилання апелянта на те, що суд першої інстанції належним чином не встановив статус спірного приміщення не знаходить свого підтвердження, оскільки суд першої інстанції, з врахуванням обставин, встановлених рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.10.2008 року та ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.06.16 року, які набули чинності, та мають преюдиційне значення, а відтак не потребують доказування, констатував, що оспорюване приміщення має статус допоміжного.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

У відповідності до ч. 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, у постанові від 06.06.2018 року у справі № 712/543/15-ц стосовно преюдиції Верховний Суд висловив наступну правову позицію.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Отже, на підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 14.10.2008 року та ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 21.06.16 року, які набули чинності мають преюдиційне значення, а відтак не підлягають доказуванню, у зв'язку із чим факт наявності у оспорюваного приміщення статусу допоміжного слід вважати встановленим.

Поряд із цим, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги про зменшення загальної площі квартири відповідача, а також внесення змін до технічно-реєстраційних документів додаткового вирішення судом не потребують, є зайво пред'явленими, оскільки зміни до технічних документів вносяться відповідними органами на підставі рішення суду про визнання частково недійсним договору дарування квартири та часткове скасування державної реєстрації права власності.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Так, Верховним Судом України висловлено позицію, викладену у постанові Пленуму від 24.10.2008 № 13, згідно з якою суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало Закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, також Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

У постанові від 11.09.2018, прийнятій у справі № 712/10864/16-а, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства України до компетенції судів віднесено розгляд вимог виключно про спонукання розглянути подане зацікавленою особою клопотання без визначення змісту самого рішення.

Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.11.2018 року у справі № 909/480/15.

Відтак, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало Закону, зокрема, шляхом зменшення загальної площі квартири, а також внесення змін до технічно-реєстраційних документів.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимога про визнання допоміжного нежитлового напівпідвального приміщення, площею 40,6 кв.м по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю всіх співвласників будинку не потребує додаткового вирішення судом, так як право спільної сумісної власності співвласників будинку на допоміжні приміщення будинку визначене законом.

При цьому, обґрунтованою є позиція суду першої інстанції, що вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 в частині допоміжного нежитлового напівпідвального приміщення, площею 40,6 кв.м не підлягає, оскільки таке свідоцтво відсутнє, а право власності ОСОБА_8 зареєстровано на підставі оспорюваного договору дарування.

Окрім цього, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовна вимога про зобов'язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні нежитловим підвальним приміщення, площею 40,6 кв.м по АДРЕСА_1 всім співвласникам будинку до задоволення не підлягає, так як позивачами не доведено факту чинення їм перешкод у користуванні спірним приміщенням.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 року у справі № 522/17487/16-ц.

Відтак, з огляду на те, що у матеріалах справи відсутні жодні належні, достатні, допустимі докази вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перешкод у користуванні нежитловим підвальним приміщення, площею 40,6 кв.м по АДРЕСА_1 всім співвласникам будинку, то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із вищевикладеними висновками суду першої інстанції.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Підстави для скасування рішення Франківського районного суду міста Львова відсутні.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 01 червня 2018 року залишити без змін. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2019 року.

Головуючий

Судді