ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 635/2129/16-ц

провадження № 22-ц/818/154/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Фінансова підтримка», ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, захист прав споживачів; за позовом Кредитної спілки «Фінансова підтримка» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року в складі судді Березовської І.В., -

у с т а н о в и в:

У грудні 2015 року Кредитна спілка «Фінансова підтримка» (далі КС ) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави (т. 2 а.с. 2 6).

Позов обґрунтовано тим, що 04 вересня 2013 року між КС та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 699К (надалі Договір Кредиту), відповідно до умов якого КС надала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 53 000 грн. на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості зі сплатою 36,0% річних з кінцевим терміном повернення 03 вересня 2015 року. В цей же день між тими ж сторонами було укладено договір застави транспортного засобу (надалі Договір Застави), предметом якого став автомобіль марки Skoda, моделі Superb, 2003 року випуску, тип ТЗ Легковий Седан-В, № кузова/рами ТМВСТ63U239018876, реєстраційний № НОМЕР_1 (надалі Автомобіль, ОСОБА_3 Застави). Відомості про обтяження на підставі Договору Застави були 06.09.2013 року внесені до Державного реєстру нерухомого майна.

В порушення умов Договору Застави щодо заборони відчуження предмету застави без письмової згоди КС, ОСОБА_2 зняв автомобіль із реєстрації, змінив його реєстраційний номер на ВВ7819СО та передав його у власність третій особі.

Відповідач ОСОБА_1 придбав автомобіль за відсутності згоди на відчуження предмету застави з боку КС та за наявності відомостей про його обтяження, тому для нього обовязкові всі умови Договору Застави і він не може вважатися добросовісним набувачем.

Оскільки ОСОБА_2 умови Договору Кредиту не виконав, станом на 10 грудня 2015 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 68 347 грн. 63 коп., із них 39 252 грн. 77 коп. заборгованість за кредитом; 29 094 грн. 86 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, КС має право предявити вимоги до заставодержателя ОСОБА_1 про звернення стягнення на автомобіль в порядку та у спосіб визначений умовами Договору Застави та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

У звязку з викладеним КС просила в рахунок погашення заборгованості за Договором Кредиту звернути стягнення на ОСОБА_3 Застави шляхом продажу даного транспортного засобу та укладення КС від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Початкову ціну продажу встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності. Надати КС повноваження на підписання від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу та вчинення від його імені усіх дій, необхідних для зняття ОСОБА_3 Застави з обліку за місцем звернення в органах ДАІ МВС України, в тому числі одному із Центрів надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів (або інших органах, на які чинним законодавством покладено обовязки і повноваження з реєстрації речових прав на майно та реєстрації автотранспортних засобів). Надати КС повноваження на звернення із письмовою заявою про видачу нового Свідоцтва про реєстрацію ОСОБА_3 Застави замість втраченого або викраденого, на отримання акту огляду автомобіля та нового Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, на підпис зазначених заяв, на предявленого ОСОБА_3 Застави для огляду. Також КС просила витребувати у ОСОБА_1 ОСОБА_3 Застави та передати його у володіння позивачу; стягнути з ОСОБА_2 на користь КС 1 218 грн. судового збору.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до КС, ОСОБА_2, після уточнення якого просив визнати недійсним Договір Кредиту, встановити факт нарахування неприбутковою організацією КС відсотків поза межами розмірів, визначених у Додатку № 1 Договору Кредиту; встановити факт порушення КС Закону України «Про захист прав споживачів» та повязаного з ним законодавства, надмірного вимагання стягнення за споживчим кредитом; встановити факт порушення КС п.1-3 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»; стягнути з КС витрати, повязані з розглядом справи, в розмірі 1 800 гривень ( т.1 а.с. 1 3, а.с. 41 - 47).

Позов обґрунтував тим, що сторони за Договором Кредиту не досягли згоди щодо істотних умов договору: точного розміру відсотків за користування грошовими коштами; періоду нарахування та сплати відсотків за користування кредитом; згоди на передачу кредиту іншій особі; цільового використання кредиту. Умови Договору Кредиту є несправедливими. Сторонами Договору Кредиту не досягнуто згоди щодо цільового призначення кредиту, оскільки в договорі не зазначена мета кредитування, що також є істотним порушенням умов споживчого кредиту. Крім того, КС не направлено на його адресу повідомлення - вимогу про порушення основного зобовязання та жодним чином не ініційовано питання щодо врегулювання спору шляхом переговорів. Вищезазначеними діями КС завдала позивачу моральної шкоди. Недійсність Договору Кредиту має наслідком недійсність Договору Застави.

ОСОБА_1 також просив стягнути з КС на свою користь судові витрати, що можуть бути понесені, та 1 800 грн. матеріальних збитків, повязаних зі складанням та поданням позовної заяви, набором та копіюванням документів, поштовими відправленнями, зверненнями до органів влади тощо.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 січня 2017 року вказані вище позови обєднані в одне провадження ( т. 3 а.с. 26 27).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року, з урахуванням виправлень, внесених ухвалами цього ж суду від 11 травня 2017 року та від 05 вересня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов КС задоволено в повному обсязі. Звернуто стягнення на предмет застави автомобіль марки Skoda, моделі Superb, 2003 року випуску, тип ТЗ Легковий Седан-В, № кузова/рами ТМВСТ63U239018876, колір сірий, об'єм двигуна 2771, повна маса 2078, реєстраційний № НОМЕР_2, шляхом вилучення його у ОСОБА_1 та передачі у володіння КС для укладення договору купівлі-продажу даного транспортного засобу КС від імені ОСОБА_4 будь-яким способом з іншою особою-покупцем в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за Договором Кредиту в розмірі 68 347 грн. 63 коп. з початковою ціною продажу, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності, з наданням КС повноважень на підписання від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу та вчинення від імені останнього усіх дій, необхідних для зняття вказаного транспортного засобу з обліку за місцем звернення в органах ДАІ МВС України, в тому числі одному із Центрів надання послуг, повязаних з використанням транспортних засобів (або інших органах, на які чинним законодавством покладено обовязки і повноваження з реєстрації речових прав на майно та реєстрації автотранспортних засобів), повноваження на звернення з письмовою заявою про видачу нового Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого або викраденого, на отримання огляду вказаного автомобіля та нового Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, на підпис зазначених заяв, на предявленого вказаного автомобіля для огляду. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь КС судовий збір по 913 грн. 50 коп. з кожного ( т. 3 а.с. 108 115, а.с. 131 132, а.с. 242).

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 обовязку по поверненню кредитних коштів не виконав, КС згоди на відчуження боржником ОСОБА_3 Застави не надавала. Відчуження здійснювалося не в ході проведення господарської діяльності, тому обтяження у вигляді застави зберігає силу для нового покупця (власника) автомобілю. ОСОБА_1 придбав предмет застави за наявності відомостей про обтяження цього автомобіля в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а тому він не є добросовісним набувачем. КС має право на задоволення своїх вимог по поверненню кредитних коштів шляхом звернення стягнення на ОСОБА_3 Застави, тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. Вимога про визнання Договору Кредиту недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. КС та ОСОБА_2 дійсність Договору Кредиту не заперечують, а ОСОБА_1 не довів, що зазначеним договором порушені його права та законні інтереси, тому його позовні вимоги залишені без задоволення.

16 травня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення суду від 06 квітня 2017 року та ухвали суду від 17 січня 2017 року про відвід судді, про відмову в допиті свідків, про обєднання справ в одне провадження, про відмову у витребуванні документів, доказів (т. 3 а.с. 138 149).

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року апеляційна скарга в частині апеляційного оскарження ухвал суду про відвід та про об`єднання справ в одне провадження повернута до суду першої інстанції для вирішення питання про її повернення в порядку визначному ч.2 ст. 293 ЦПК України (т. 3 а.с. 178 179).

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без руху (т.3 а.с. 176-177).

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 визначна неподаною та повернута апелянту (т.3 а.с. 182 183).

У липні 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення суду від 06 квітня 2017 року та ухвали суду від 17 січня 2017 року ( т.3 а.с. 186 197).

Ухвалами судді Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року та від 11 серпня 2017 року ( т.3 а.с. 226 227, 238) цивільна справа повернута до районного суду для виконання вимог ч.2 ст. 293, ч.1. ст.219 та ч.7 ст. 297 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України).

Ухвалами судді Харківського районного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року та від 05 вересня 2017 року, з урахуванням виправлень внесених ухвалою цього ж суду від 11 вересня 2017 року в прийнятті апеляційної скарги на ухвали Харківського районного суду Харківської області від 17 січня 2017 року про відмову у: допиті свідків, витребуванні документів та доказів, відводі судді та про обєднання справ в одне провадження відмовлено (т. 3 а.с. 234, 243, 246).

05 жовтня 2017 року суддею Апеляційного суду Харківської області Котелевець А.В. Кузьмину О.В. було поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року (т.4. а.с. 13).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та задовольнити його позов про визнання недійсним Договору Кредиту, встановлення факту нарахування неприбутковою організацією КС відсотків поза межами розмірів, визначених у Додатку № 1 (графік розрахунків) до Договору Кредиту, порушення КС вимог законодавства щодо надмірного вимагання стягнення за споживчим кредитом, а також порушення відповідачем прав споживача, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Стягнути солідарно з КС матеріальні збитки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, що не відповідають установленим у справі обставинам, чим порушив норми процесуального права. Зазначені порушення призвели до ухвалення незаконного та не обґрунтованого рішення.

А саме, судом першої інстанції було відмовлено в допиті свідків та витребуванні доказів у КС, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України. КС не надало суду документів на підтвердження точної суми кредиту у гривні, що була отримана ОСОБА_2 за Договором Кредиту, оскільки КС є неприбутковою організацією і створена для надання її членам кредитів. Не перевірено з якого відкритого рахунку було списано саме ту суму, тіло кредиту, кошти на оформлення кредиту, плати коштів нотаріусу на посвідчення Договору Застави та чи були ці кошти капіталом кредитної спілки. Не перевірено чи вживались КС заходи щодо страхування кредиту. Також посилається на те, що суд не перевірив, що сторони за Договором Кредиту не досягли згоди з приводу істотної умови Договору розміру відсотків за користування кредитом, порядку їх нарахування та стягнення. Визначений КС розмір неустойки перевищує розмір основного зобовязання, що свідчить про незаконне збагачення КС. Нарахування процентів та розрахунок тіла кредиту проводиться з порушенням умов п. 4.1. Договору Кредиту з 1 числа кожного місяця. Між КС та ОСОБА_2 не досягнуто згоди щодо цільового використання кредиту. Крім цього, суд не врахував, що КС не здійснила досудового врегулювання спору, а саме не направляло на адресу ОСОБА_5 досудової вимоги-повідомлення про необхідність погашення заборгованості. Суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин вимоги рішення Конституційного Суду України у справі № 1 12/2013 від 11 липня 2013 року щодо особливого правового захисту споживачів послуг з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, не встановив справедливого розміру неустойки. Безпідставно вважав, що ОСОБА_5 не має права на судовий захист шляхом оспорювання Договору Кредиту. Апелянт є власником майна, що передано в заставу на виконання Договору Кредиту, тому є заінтересованою особою в розумінні п.13. абзацу 3 ч. 1 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів». Суд не дав оцінки тому, що факт існування цивільних відносин між апелянтом та КС відсутній і згоди на встановлення цих відносин ОСОБА_5 не надавав.

В поданих 17 листопада 2017 року запереченнях КС просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Посилається на те, що апелянт не є стороною Договору Кредиту, а тому не може його оскаржувати з підстав порушення прав споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Відсотки за користування кредитом розраховані відповідно до умов договору, доводи апелянта спростовуються умовами Договору Кредиту. Досудове врегулювання спору є правом, а не обовязком КС, яким остання скористалася, направивши апелянту повідомлення-вимогу про порушення основного зобовязання № 464 від 20 жовтня 2015 року. Вказане повідомлення ОСОБА_1 не отримав, оскільки не проживає за зазначеною адресою (т.4. а.с. 29 31).

ОСОБА_2 із апеляційною скаргою на рішення суду не звертався, заперечень та відзиву на апеляційну скаргу не надавав.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області (надалі АСХО) від 20 грудня 2017 року у справі було задоволено клопотання представника КС про призначення судової автотоварознавчої експертизи для визначення ринкової вартості Автомобілю, у звязку з чим провадження у справі зупинено (т. 4 а.с. 107 109).

Для вирішення клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи (т.4. а.с. 176), розгляд справи поновлювався (ухвала АСХО від 23 червня 2018 року (т.4 а.с. 194 195)), та експертиза призначалася повторно (ухвала АСХО від 11 липня 2018 року ( т.4 а.с. 229 232)), у звязку з чим провадження у справі було зупинено.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

08 жовтня 2018 року дійсна цивільна справа повернулася із Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. професора ОСОБА_6 до Харківського апеляційного суду (т.5 а.с. 1). В цей же день згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду: суддя-доповідач - ОСОБА_7, судді Котелевець А.В., Піддубний Р.М. (т.5 а.с. 6).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в прядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (т.5 а.с. 7). Ухвалою цього ж суду від 22 листопада 2018 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні ( т.5 а.с. 8 -9).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147 VIII, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України, в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції (надалі ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_8 України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що за Договором Кредиту, зі змінами від 04 вересня 2013 року Додатковим договором № 1, ОСОБА_2 отримав від КС кредит у розмірі 53 000 грн. на придбання Автомобілю (т. 1 а.с. 6 11, т.2 а.с. 10 - 13). Виконання зобовязань з боку КС, а саме отримання ОСОБА_2 зазначених грошових коштів, підтверджується даними видаткового касового ордеру від 04.09.2013 року (т. 2 а.с. 14).

Відповідно до умов Договору Кредиту позичені кошти ОСОБА_2 зобовязався повернути до 03 вересня 2015 року шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі відповідно до затвердженого графіку розрахунків (т. 2 а.с. 12), а також зобовязався сплатити проценти за користування кредитом за ставкою 36,00% річних. За користування кредитом після закінчення строку, на який було надано кредит, проценти сплачуються за ставкою 48% річних (п.2 Додаткового договору № 1) (т.2 а.с. 12 зворот). У разі порушення строку повернення кредиту, встановленого Договором, Позичальник сплачує Кредитодавцю проценти за користування Кредитом, в розмірі процентної ставки, зазначеної в п.1.1. Договору, збільшеної на 12% річних, від суми заборгованості за простроченим кредитом за кожний день прострочки до дня останнього повернення Кредиту. У разі несвоєчасної сплати щомісячних платежів, встановлених Договором, Позичальник сплачує Кредитодавцю проценти за користування Кредитом у розмірі процентної ставки, зазначеної в п.п. 1.1. Договору, збільшеної на 6% річних, від суми заборгованості за кредитом за кожний день прострочки до дня повної сплати прострочених щомісячних платежів ( п.4 Додаткового Договору № 1) (т.2 а.с. 13).

В забезпечення виконання зобовязань за Договором Кредиту між КС та ОСОБА_2 було укладено Договір застави (т. 2 а.с. 15 - 17), відповідно до якого ОСОБА_2 передав у заставу КС автомобіль марки SKODA, моделі SUPERB, рік випуску 2003, номер шасі ( кузова,рами) ТМВСТ63U239018876, тип ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, колір сірий, обєм двигуна 2771, повна маса 2078, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав заставодавцю на праві приватної власності та зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ150889 від 03 вересня 2013 року ( т. 2 а.с. 19).

Відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-IV від 18 листопада 2003 року відомості про обтяження вищезазначеного автомобілю було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, що підтверджується відповідним витягом з реєстру № 48516381 від 08.12.2015, виданим приватним нотаріусом ОСОБА_9 (т.2 а.с. 26).

За умовами Договору Застави предмет застави залишається у володінні та користуванні заставодавця (п.1.4.). При цьому відповідно до п.2.3.4 цього договору ОСОБА_2 не має права без письмової згоди КС здійснювати дії, повязані зі зміною права власності на ОСОБА_3 Застави або його частину, а також не має права вчиняти дії, повязані з передачею ОСОБА_3 Застави третім особам.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_2 умови Договорів Кредиту та Застави належним чином не виконав. Станом на 10 грудня 2015 року у нього виникла заборгованість за Договором Кредиту в розмірі 68 347 грн. 63 коп., що складається з суми неповернутого тіла кредиту у розмірі 39 252 грн. 77 коп. та суми нарахованих процентів за користування кредитними коштами у розмірі 29 094 грн. 86 коп. ( т. 2 а.с. 7 8). Він також порушив умови Договору Застави, знявши Автомобіль з реєстрації та надавши ОСОБА_10 від його імені право експлуатувати, користуватись, розпоряджатись, страхувати, у тому числі знімати з обліку в органах ДАІ, продавати від його імені Автомобіль на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23.05.2014, що встановлено вироком Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року (т. 5 а.с. 45 - 48).

10 лютого 2015 року право власності на предмет застави - автомобіль марки SKODA, моделі SUPERB, рік випуску 2003, номер шасі (кузова,рами) ТМВСТ63U239018876, реєстраційний номер НОМЕР_1, було переоформлено на ОСОБА_1, зі зміною реєстраційного номера Автомобіля на номер НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 26).

Станом на дату реєстрації Автомобіля за ОСОБА_1 зазначений автомобіль перебував у заставі КС на підставі Договору Застави та 20 жовтня 2015 року КС було зареєстровано звернення стягнення, що підтверджується даними витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 48516381 від 08.12.2015, виданим приватним нотаріусом ОСОБА_9 ( т.2 а.с. 26, зворот ).

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Застава є способом забезпечення зобовязань; в силу застави кредитор (заставодержатель) має права в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст.1 Закону України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року № 2654-ХІІ (далі Закон № 2654-ХІІ) та ст. 572 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону № 2654-ХІІ заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини 1, 2 ст. 590 ЦК України).

Відповідно до ст. 27 Закону № 2654-ХІІ застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 25, 26 Закону України № 1255-IV від 18.11.2003 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтями 12-14 Закону № 2654-ХІІ у договорі застави визначаються суть, розмір та строк (термін) виконання зобовязання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Так, за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойкою), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (ст. 19 Закону № 2654-ХІІ).

Задовольняючи позов КС про звернення стягнення на автомобіль суд першої інстанції повно дослідив обставини у справі та обґрунтовано виходив із того, що заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави, оскільки заставодавцем (боржником) порушено умови Договору Кредиту, а застава зберігає силу відповідно до вимог ст. 27 Закону № 2654-ХІІ.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що на момент відчуження ОСОБА_2 та придбання ОСОБА_1 ОСОБА_3 Застави без згоди КС діяло зареєстроване у встановленому законом порядку обтяження рухомого майна - заборона відчуження і було зареєстроване звернення стягнення, рішення суду про задоволення позову КС про звернення стягнення на предмет застави є законним та обґрунтованим.

Оскільки Автомобіль можливо ідентифікувати за номером обєкта (кузова/рами), посилання ОСОБА_1 на те, що обтяження стосувалось автомобілю з іншим державним номерним знаком, не є суттєвим та висновків суду не спростовує.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV (надалі Закон № 1255-IV) у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр) відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна.

Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків.

Таким чином, ОСОБА_5 може бути добросовісним набувачем за умови, якщо на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу був відсутній відповідний запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Відчуження майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, а тому вона зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи.

Аналогічні висновки зроблено в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року у справі № 522/11377/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 461/12083/15-ц.

Відповідно до ст. 24 Закону № 1255-IV звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобовязаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 48516381 від 08.12.2015 року, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_9 (т.2 а.с. 26 зворот), КС 20 жовтня 2015 року зареєструвала звернення стягнення на Автомобіль.

За змістом ст. 27 Закону № 1255-IV, якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобовязаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобовязання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Оскільки посилання апелянта на порушення встановленого законом порядку щодо направлення КС на його адресу письмової вимоги про порушення основного зобв`язання стосується позасудового порядку звернення стягнення, відсутність в матеріалах справи доказів отримання ним зазначеної вимоги висновків суду про задоволення позову КС не спростовує.

Обраний КС спосіб стягнення встановлений умовами Договору Застави та стосується позасудового порядку звернення стягнення (п.4.4. Договору Застави), проте рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом способу звернення стягнення на обєкт застави ОСОБА_1 не оскаржується.

Судова колегія також вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 щодо незгоди з розрахунком заборгованості. В супереч вимог ст. 10 ЦПК України 2004 року ОСОБА_1 доказів іншого розміру заборгованості суду не надав.

З матеріалів справи вбачається що строк Договору Кредиту сплив 03 вересня 2015 року, останній платіж ОСОБА_2 здійснив в травні 2014 року. З позовом про звернення стягнення КС звернулася у грудні 2015 року. Відповідно до умов Договору Кредиту нарахування підвищених відсотків за користування позиченими коштами здійснюється КС до дня остаточного повернення кредиту та було припинено з дня звернення КС до суду (т.2 а.с. 2 6, 7- 8, 10 13).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання недійсним Договору Кредиту, суд першої інстанції правильно керувався вимогами ст.ст. 202-204, 215, 626 628, 638 ЦК України та обґрунтовано виходив з того, що Договір Кредиту є укладеним, оскільки сторони досягли домовленості щодо всіх істотних умов Договору, що підтверджується їх підписами.

За змістом ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Суд правильно встановив, що сторони Договору Кредиту його дійсність не заперечували.

Посилання ОСОБА_1 на те, що цим договором порушені його права та законні інтереси не знайшло свого підтвердження в суді першої та апеляційної інстанцій.

ОСОБА_1 не наддав належних та допустимих доказів того, що умови Договору Кредиту є такими, що суперечать вимогам Закону України № 1023-ХІІ від 12.05.1991 «Про захист прав споживачів». Крім того, ОСОБА_1 в розумінні вимог п. 22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» не є споживачем послуг КС, а тому його права не підлягають захисту в порядку, визначеному вказаним законом.

Оцінюючи інші доводи, викладені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою ЄСПЛ, який зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, судова колегія вважає, що справа розглянута судом першої інстанції у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, правові підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено через 22 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді: А.В. Котелевець

ОСОБА_8