Дата документу 06.03.2019 Справа № 333/324/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/324/18 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/520/19 Піх Ю.Р.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Гончар М.С.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів (договорів займу) недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів (договорів займу) недійсними, посилаючись на те, що 27.11.1999 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_4, від якого мають двох доньок ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Приблизно у червні 2017 року вона дізналась, що відповідач ОСОБА_4, перебуваючи у шлюбі з нею, без отримання належної згоди останньої, уклав в якості позичальника декілька договорів позики з ОСОБА_5 в якості позикодавця, зокрема: договір позики б/н від 07.10.2012 року на суму 8600,00 доларів США зі строком повернення до 31.10.2012 року; договір позики б/н від 01.12.2012 року на суму 19000,00 доларів США зі строком повернення до 31.12.2012 року, договір позики б/н від 07.03.2012 року на суму 30000,00 доларів США зі строком повернення до 31.12.2013 року, договір позики б/н від 11.03.2013 року на суму 20000,00 доларів США зі строком повернення до 31.05.2013 року.

Вказує, що повернення грошових коштів мало б відбуватися виключно за рахунок спільного сумісного майна її та відповідача ОСОБА_4, оскільки будь-які інші джерела повернення боргу у ОСОБА_4 відсутні.

Зазначає, що вона не надавала жодної згоди на укладення договорів позики.

Сума запозичених коштів свідчить про те, що кожний договір позики виходить за межі дрібного побутового правочину.

Акцентує увагу на те, що грошові кошти, отримані відповідачем ОСОБА_4 в позику від відповідача ОСОБА_5 на підставі договорів позики, не використовувались в інтересах сім'ї і взагалі не витрачались на потреби сім'ї. Але, в той же час, розрахунки за цими договорами позики, мають здійснюватися саме за рахунок спільного сімейного майна, оскільки інших джерел погашення боргу немає. Це прямо впливає на її майнові права та інтереси, оскільки вона може позбутися належного їй майна або майно значно втратить свою вартість.

Вважає, що всі зазначені договори позики є недійсними з моменту їх укладення.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд поновити строк позовної давності та визнати недійсними в повному обсязі з моменту укладення договір позики б/н від 07.10.2012 року на суму 8600,00 доларів США зі строком повернення до 31.10.2012 року, договір позики б/н від 01.12.2012 року на суму 19000,00 доларів США зі строком повернення до 31.12.2012 року, договір позики б/н від 07.03.2012 року на суму 30000,00 доларів США зі строком повернення до 31.12.2013 року, договір позики б/н від 11.03.2013 року на суму 20000,00 доларів США зі строком повернення до 31.05.2013 року та стягнути з відповідачів в солідарному порядку витрати на судовий збір.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2018 року позов залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не правильно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, а також неправильної оцінки наданих доказів. Просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 27 листопада 1999 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від якого подружжя має двох неповнолітніх дітей. Шлюб не є розірваним.

Впродовж 2012-2013 років між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були укладені договори позики: договір позики б/н від 07 жовтня 2012 року на суму 8 600 доларів США зі строком повернення до 31 жовтня 2012 року, договір позики б/н від 01 грудня 2012 року на суму 19 000 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2012 року, договір позики б/н від 07 березня 2013 року на суму 30 000 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2013 року, договір позики б/н від 11 березня 2013 року на суму 20 000 доларів США зі строком повернення до 31 травня 2013 року.

Факт отримання позичальником коштів від позикодавця визнається сторонами, а тому доказуванню не підлягає.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань щодо повернення отриманих в позику коштів, ОСОБА_5 звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Запорізького районного суду по справі № 317/35/16 від 28 квітня 2016 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто заборгованість в розмірі 4 217 583 грн. 78 коп. Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року, та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами той факт, що ОСОБА_4 було використано кошти, отримані від ОСОБА_5 всупереч інтересам родини. А також з того, що лише сам факт необізнаності ОСОБА_3 про отримання чоловіком кредитних коштів не є підставою для визнання договорів позики недійсними.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду виходячи з наступного.

Так, ОСОБА_3 на підтвердження позовних вимог посилається на покази свідків, якими є вона особисто, її чоловік ОСОБА_4 - відповідач по справі, а також громадянин ОСОБА_8 Жодними іншими, документальними доказами дані свідчення не підтверджені. Визнання ОСОБА_4 позовних вимог, не надання ним жодних доказів на підтвердження цілей витрат кредитних коштів та зацікавленість ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у визнанні договорів позики недійсними з огляду на прийняті судами рішення по справах № 317/35/16 та № 317/3272/16-ц дає підстави для висновку колегії суддів про об'єктивність критичного ставлення суду першої інстанції до даних доказів.

Окрім того, у пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положеннястатті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільноїсумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Отже, виходячи з аналізу спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що укладення договору позики не є актом розпорядження майном подружжя, у зв'язку з чим для його укладення ОСОБА_4не була потрібна письмова згода дружини відповідно до положень статті 65 СК України, а тому правові підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 11 березня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко