Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 361/167/17

провадження № 61-11837св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Русанівська сільська рада Броварського району Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року у складі судді Василишина В. О. та постанову Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Русанівська сільська рада Броварського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договорів купівлі-продажу від 30 липня 2015 року та від 14 серпня 2015 року вона придбала у ОСОБА_5 житловий будинок і 4/6 частини земельної ділянки площею 0,1612 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу житлового будинку продавець засвідчила, що особи, котрі проживають (або) зареєстровані у житловому будинку на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з житлового будинку в строки, встановлені цим договором.

Вказує, що умови договору щодо виселення із житлового будинку та зняття із реєстрації відповідачкою виконані не були і остання продовжує користуватися спірним будинком, наміру до виселення не має, вчиняє погрози на адресу сім'ї позивачки та завдає їй тілесні ушкодження, через що вона змушена звертатися до суду із цим позовом.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди у користуванні нею власністю шляхом зняття ОСОБА_5 з реєстрації місця проживання та виселення без надання іншого житлового приміщення з будинку по АДРЕСА_1

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком із відповідними надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1

виселено ОСОБА_5 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки відповідачка не є співвласником зазначеного домоволодіння та не є членом сім'ї його власників і їх спільне проживання суперечить інтересам сім'ї позивачки, як власників житла, то позов у частині виселення ОСОБА_5 підлягає задоволенню.

У частині зняття відповідачки з реєстрації позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки це питання вирішується у порядку, встановленому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», компетентним органом, який уповноважений здійснювати такі дії відповідно до вимог закону.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, та норми матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_5, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи вказаний спір, суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин норми частини другої статті 109 ЖК УРСР, відповідно до якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі

№ 6-3173цс15.

Суд першої інстанції у порушення вимог статті 123 ЦПК України 2004 року безпідставно не прийнято до уваги її зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним, чим позбавив її права на судовий захист своїх прав та законних інтересів.

Звернувшись до суду з таким позовом окремо (№ 361/5592/17), порушувала питання про зупинення провадження у цій справі, однак таке клопотання судом було проігноровано.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу позивачем до суду не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14 серпня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, позивач набула у власність 4/6 частини земельної ділянки площею 0,1612 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на території Русанівської сільської ради Броварського району Київської області за адресою: АДРЕСА_1

Також, 14 серпня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу житлового будинку продавець засвідчила, що особи, котрі проживають (або) зареєстровані у житловому будинку на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з житлового будинку в строки, встановлені цим договором.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом про визнання недійсними цих договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Відповідно до довідки від 28 жовтня 2016 року № 797, виданої виконавчим комітетом Русанівської сільської ради Броварського району Київської області, у буд. АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується сторонами, що ОСОБА_5 після відчуження належного їй житлового будинку на користь позивачки продовжує використовувати його для власного проживання та добровільно не виселяється.

Мотивувальна частина

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку в силу вимог процесуального законодавства України і встановив, що ОСОБА_5 не є співвласником домоволодіння ОСОБА_4 та не є членом її сім'ї, і їх спільне проживання суперечить інтересам сім'ї позивачки.

Таким чином, суди попередніх інстанцій правомірно вважали, що за вказаних обставин наявні підстави для забезпечення реалізації прав ОСОБА_4 щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном шляхом виселення ОСОБА_5 зі спірного помешкання.

Доводи касаційної скарги про те, що в силу вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР при виселенні їй має бути надано інше постійне жиле приміщення, про що мав зазначити у своєму рішенні суд першої інстанції, є необґрунтованими, оскільки спірні правовідносини виникли на підставі укладених між сторонами договорів купівлі-продажу, врегульовані положеннями ЦК України, спірним житловим будинком виконання договірного зобов'язання не забезпечувалось.

З аналогічних підстав колегія суддів відхиляє аргументи заявника щодо невідповідності висновків судів попередніх інстанцій правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-3173цс15. Підстави звернення до суду з позовом у цій справі та у наведеній для прикладу, з огляду на характер спірних правовідносин, не є тотожними.

Таким чином, доводи касаційної скарги в цій частині не впливають на законність судових рішень у справі.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються незгоди заявника з мотивами оскаржуваних судових рішень виключно з формальних міркувань, правового значення для вирішення цього спору не мають та додаткового правового аналізу не потребують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник