КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2019 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Суханової Є.М.,

Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Волошина В.О. від 25 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з наведеним позовом. Просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на його користь моральну шкоду в розмірі 85 тис. грн.

Свої вимоги він обґрунтовував тим, що з травня 2017 року на номер телефону позивача почали надходити дзвінки від осіб, які представлялися працівниками відповідача з вимогами про сплату суми боргу, а також на адресу позивача почали надходити письмові вимоги про повернення суми боргу, зазначені вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня 2018 року в заміні сторони виконавчого провадження по цивільній справі № 2320/1197/2012 відповідачу було відмовлено, а також зазначені дії відповідача додатково спричиняють йому моральні страждання, оскільки порушують звичний спосіб його життя та членів його сім`ї.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 з вказаним судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що рішення суду ухвалено з неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Вказував, що до позовної заяви додано достатньо необґрунтованості вимог відповідача, докази по сплаті боргу, закінчення виконавчого провадження, докази того, що саме за даним кредитним договором, відповідач намагається стягнути неіснуючий борг. Інших судових рішень про стягнення боргу за даним кредитним договором не існує. Зазначав, що позиція суду не зрозуміла та непослідовна, оскільки суд не побачив причинного зв`язку між постійними дзвінками та письмовими вимогами по сплаті не існуючого боргу та моральною шкодою, яку несе позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення районного суду залишити в силі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 85 тис. грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Районний суд з посиланням на не доведеність позивачем обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, у задоволені позову відмовив.

Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджене таке.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 18 червня 2012 року по цивільній справі № 2320/1197/2012, яке набрало законної сили, позов АТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором 839-005/06Р від 06 липня 2006 року - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк», заборгованість за кредитним договором: - по кредиту - 11472,0 дол. США, що еквівалентно відповідно до офіційного курсу НБУ 91598,18 грн, заборгованості по відсотках - 1604,0 дол. США, що еквівалентно 12807,14 грн, пені по кредиту - 547,0 дол. США, що еквівалентно 4367,52 грн, пені по відсотках - 197,0 дол. США, що еквівалентно 1572,95 грн, судовий збір сплачений позивачем при подачі позову - 1103,46 грн.

Постановою головного державного виконавця від 11 березня 2015 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/2320/644/12 виданого 28 листопада 2012 року Черкаським районним судом Черкаської області, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом (п. 8) ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі положеннями ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. 80, 81 ЦПК України, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилався в обґрунтування позову.

Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

При вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування завданої моральної шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, зі змінами, судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Між тим, позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди суду не надано.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції, не зважаючи на посилання в апеляційній скарзі, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Всупереч твердженням апелянта, не свідчить про заподіяння йому моральної шкоди і наявні в матеріалах справи повідомлення про передачу права вимоги, а також вимоги про погашення кредитної заборгованості в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, яким районним судом дана належна оцінка.

Таким чином, позивачем, в порушення вимог ЦПК України, не доведено перед судом належними та допустимими доказами фактів, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, не спростовують вказаних вище висновків суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За наведеного, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Тому, керуючись ч. 13 ст. 7 , п. 1 ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Оскільки розгляд справи проведено без повідомлення (виклику) учасників справи, касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: С.В. Лівінський,

Є.М. Суханова

А.С. Сержанюк