ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 553/1654/16

провадження № 61-28435 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Марфін Банк»,

представник позивача - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Марченко Галина Іванівна,

третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Марченко Галини Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 червня 2016 року в складі судді Чистик І. О. та на рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року в складі колегії суддів Панченка О. О., Бутенко С.Б., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ПАТ «Марфін Банк» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18 листопада 2011 року № 2218.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що02 червня 2008 року ВАТ «Морський транспортний банк» та ФОП ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 00308/Р, відповідно до умов якого позичальнику надано 1 444 620 доларів США кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, з яких 1 400 000 доларів США на придбання нежитлового приміщення та 44 620 доларів США на оплату страхових платежів строком до 01 червня 2015 року.

Відповідно до пункту 4.1.3 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальником за цим договором є іпотека нежитлових приміщень (магазин непродовольчих товарів) загальною площею 83,6 м2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_2 .

У зв`язку з систематичним невиконанням та порушенням позичальником умов кредитного договору банк направив позичальнику вимогу від 23 січня 2014 року № 43 про дострокове погашення заборгованості по кредитному договору та встановив строк для погашення боргу.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2015 року стягнуто солідарно з ФОП ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 на користь ПАТ «Марфін банк» 11 658 187,15 грн заборгованості за вказаним кредитним договором.

29 січня 2016 року банк направив на ім`я позичальника та іпотекодавця вимогу № 67/07 щодо погашення заборгованості та попередив, що у разі невиконання даної вимоги банк прийме рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога позичальником та іпотекодавцем проігнорована.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 17 червня 2016 року позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 00308/Р від 02 червня 2008 року, укладеним між ФОП ОСОБА_3 та ВАТ «Морський Транспортний Банк», в розмірі 11 658 187,15 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 18 листопада 2011 року, укладеного між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В. І. за реєстровим № 2218, а саме на: нежитлові приміщення (магазин непродовольчих товарів) загальною площею 83,6 м2 з усіма приналежностями, складовими частинами, невіддільними поліпшеннями та внутрішніми системами нерухомого майна, відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на плані позначені літерами А-9-10, та належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н. Ю. 21 квітня 2008 року.

Визначено звернення стягнення на предмет іпотеки здійснювати за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України «Про іпотеку».

Суд першої інстанції виходив із того, що факт наявності заборгованості за кредитним договором підтверджується рішенням суду про стягнення такої заборгованості. Позивач попереджав боржника та відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не погашення заборгованості, однак вони не вжили ніяких заходів щодо її погашення.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 червня 2016 року змінено.

Абзац четвертий резолютивної частини заочного рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 червня 2016 року викладено в наступній редакції: звернення стягнення на предмет іпотеки здійснювати за початковою ціною, визначеною висновком про вартість майна від 10 березня 2017 року суб`єктом оціночної діяльності Є. І. Душинським у розмірі 1 393 115 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не врахував, що у рішенні суду повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2017 року представник відповідача подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказане судове рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник відповідача просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначає, що суди при постановленні оскаржуваних рішень неправомірно посилалися на скасовані рішення судів про стягнення заборгованості. Також представник відповідача не погоджується з сумою заборгованості, на забезпечення погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

07 лютого 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від представника позивача, у якому представник позивача просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити в силі судові рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 02 червня 2008 року ВАТ «Морський транспортний банк» та ФОП ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 00308/Р, відповідно до умов якого позичальнику надано 1 444 620 доларів США кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, з яких 1 400 000 доларів США на придбання нежитлового приміщення загальною площею 748,6 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та 44 620 доларів США на оплату страхових платежів, строком з 02 червня 2008 року і терміном погашення до 29 травня 2009 року та сплатою 13 % річних за фактичний період користування кредитом.

Згідно умов пунктів 3.2.3.2 - 3.2.3.7 кредитного договору строк його дії продовжено до 01 червня 2015 року.

23 квітня та 29 грудня 2009 року, 01 вересня 2010 року, 18 листопада 2011 року, 20 вересня 2012 року та 17 жовтня 2013 року внесені зміни до кредитного договору № 00308/Р від 02 червня 2008 року, у тому числі в частині зміни графіку та валюти кредитування з доларів США на національну валюту гривню.

ПАТ «Марфін банк» є правонаступником ВАТ «Морський транспортний банк».

З метою забезпечення виконання зобов`язань ФОП ОСОБА_3 . 18 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_2 та ПАТ «Марфін Банк» уклали іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку передано нежитлове приміщення загальною площею 83,6 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н. Ю. 21 квітня 2008 року.

20 вересня 2012 року сторони уклали договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки.

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2015 року в іншій цивільній справі № 554/5323/14-ц задоволено позов ПАТ «Марфін Банк» та стягнуто солідарно з ФОП ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 на користь позивача 11 658 187,15 грн заборгованості за кредитним договором № 00308/Р від 02 червня 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 30 серпня 2016 року вказане судове рішення скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з поручителя ОСОБА_4 на користь ПАТ "Марфін Банк" 11 636 182,08 грн заборгованості. Провадження в частині позовних вимог ПАТ "Марфін Банк" до ФОП ОСОБА_3 про стягнення заборгованості закрито.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області встановлено наявність заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 636 182,08 грн.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень у цивільній справі № 554/5323/14-ц Велика Палата Верховного Суду 06 лютого 2019 року постановила скасувати рішення апеляційного суду Полтавської області від 30 серпня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

29 січня 2016 року позивач направив на ім`я позичальника ОСОБА_3 та іпотекодавця ОСОБА_2 вимогу № 67/07 щодо погашення заборгованості у розмірі 11 658 187,15 грн та повідомленням про необхідність повного її погашення в тридцятиденний строк, попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання даної вимоги.

Заборгованість за кредитним договором № 00308/Р від 02 червня 2008 року залишається не погашеною.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення в повній мірі відповідають зазначеним вимогам закону.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Статтею 3 цього закону передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

За змістом частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» в редакції на час виникнення спірних правовідносин у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку порушення позичальником будь-яких зобов`язань, що випливають з кредитного договору, або порушення іпотекодавцем умов цього договору.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у позичальника перед кредитором утворилася заборгованість внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором. Додатково у своїх рішеннях суди посилалися на рішення судів у цивільній справі № 554/5323/14-ц за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ФОП ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, якими підтверджувалося невиконання позичальником його зобов`язань.

Доводи касаційної скарги про те, що вказані судові рішення не можуть бути преюдиційними, оскільки не набрали законної сили, для справи про звернення стягнення на предмет іпотеки значення не мають, адже на час розгляду справ у судах першої та апеляційної інстанцій такі рішення не були скасовані. Окрім того, позичальником не оспорювався факт наявності заборгованості, а рішення апеляційного суду скасоване у зв`язку з неправильним визначенням юрисдикції спору.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлений судами факт наявності заборгованості позичальника перед кредитором.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15, не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Таким чином суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з порушення кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката Марченко Галини Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук