ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 520/1305/16-ц

провадження № 61-29620св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М. Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Київська районна адміністрація Одеської міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Заїкіна А. П., Калараша А. А., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, уточненим у березні 2016 року, до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_7 , про визнання незаконним та скасування розпорядження.

В обґрунтування позову зазначила, що житловий будинок по АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності учасників справи, зокрема, їй належить 32/100 часток будинку, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - 9/25 часток та ОСОБА_8 - 32/100 часток.

ОСОБА_8 відчужив 41/50 частку спірного домоволодіння ОСОБА_7 , проте відповідний договір дарування визнаний недійсним заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року.

19 листопада 2013 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради прийнято розпорядження № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 », яким визначено частки співвласників у праві власності на будинок з урахуванням здійснених ними добудов.

Позивач зазначає, що вказаний будинок повністю перебуває у приватній власності, тому вирішення питань щодо розпорядження частками у праві власності на нього не відноситься до компетенції районних адміністрацій, а регулюється нормами цивільного законодавства.

Також зазначає, що у заяві від 5 листопада 2013 року до Київської районної адміністрації Одеської міської ради щодо затвердження нових часток у праві власності на будинок підпис від її імені виконаний не нею і про написання та подання цієї заяви їй нічого не відомо.

За таких обставин просила визнати розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 » незаконним і скасувати його.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 4 квітня 2016 року, ухваленим у складі судді Куриленко О. М., Єпіховій І. А. у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 » прийняте з дотриманням вимог законодавства і права позивача ним не порушені.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції до участі у справі залучено правонаступників ОСОБА_7 : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 .

Стягнено з Київської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 1 157,52 гривень у відшкодування судового збору.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що при затвердженні Київською районною адміністрацією Одеської міської ради нових розмірів часток співвласників у праві власності на будинок і визначення відповідних ним приміщень відбулося безпідставне зменшення виділеної ОСОБА_1 житлової площі на 2,11 кв.м у порівнянні із тією площею, право на яку вона мала пропорційно своїй частці у праві власності на будинок, що свідчить про порушення її прав як співвласника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просиларішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року скасуватиі залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 квітня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що ОСОБА_1 виділена та частина приміщень будинку, яка постійно фактично перебувала у її користуванні, тобто права позивача оскарженим розпорядженням не порушені. Вказує, що необхідність перегляду розміру часток співвласників у праві власності на будинок зумовлене здійсненням іншими співвласниками нового будівництва і, як наслідок, збільшення усієї площі домоволодіння.

На думку заявника, позивач обрала неналежний спосіб захисту, так як розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 552 як акт індивідуальної дії вичерпало свою юридичну дію після його реалізації.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що загальна площа будинку і надвірних будівель та споруд, яку запропоновано виділити їй у користування оскарженим розпорядженням, на 10,27 кв.м менша ніж та площа, право на яку вона має пропорційно своїй частці у праві власності на будинок.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року зупинено дію рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 123 кв.м і житловою площею 79,1 кв.м перебуває у спільній частковій власності.

ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27 лютого 2004 року належить 32/100 частки цього будинку; ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 21 грудня 2005 року у рівних частках кожному - 9/25 частин будинку.

Крім того, 32/100 часток будинку на підставі договору дарування від 16 березня 2004 року належать ОСОБА_8 7 липня 2006 року останній подарував 41/50 часток домоволодіння ОСОБА_7 , проте заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року вказаний договір дарування визнано недійсним.

Загальна та житлова площа будинку, право на виділення якої у користування мають співвласники пропорційно своїм часткам у праві власності, становить: ОСОБА_1 - 39,36 кв.м загальної площі і 25,312 кв.м житлової; ОСОБА_8 - 39,36 кв.м загальної площі і 25,312 кв.м житлової; ОСОБА_3 і ОСОБА_2 - 44,28 кв.м загальної площі і 28,476 кв.м житлової.

7 червня 2013 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради надано висновок № 419446.63.13 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 , відповідно до якого за технічними показниками об`єкт може бути поділено.

Так, цим висновком запропоновано залишити ОСОБА_3 і ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 164,9 кв.м і житловою площею 49,8 кв.м по АДРЕСА_2 , що складає самостійну одиницю.

ОСОБА_1 запропоновано залишити 15/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1, що включає житлову кімнату площею 23,2 кв.м. і кухню 8 кв.м, всього 31,2 кв.м загальної площі і 23,2 кв.м житлової, а ОСОБА_7 - 85/100 часток вказаного будинку.

5 листопада 2013 року до Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про затвердження проекта поділу домоволодіння по АДРЕСА_1 у відповідності до висновку № 419446.63.13 від 7 червня 2013 року.

19 листопада 2013 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради прийнято розпорядження № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 », згідно з яким затверджено висновок Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради № 419446.63.13 від 7 червня 2013 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 .

Запропоновано співвласникам будинку оформити у встановленому законом порядку право власності на об`єкти нерухомого майна:

- ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - на житловий будинок по АДРЕСА_2 , який у цілому складає одиницю, а саме житловий будинок літ. «Л» загальною площею 164,9 кв.м і житловою площею 49,8 кв.м (1-1 коридор площею 4,8 кв.м, 1-2 кухня-столова площею 27,7 кв.м, 1-3 коридор площею 3,7 кв.м, 1-4 санвузол площею 8,1 кв.м, 1-5 сауна площею 4,4 кв.м, 1-6 житлова кімната площею 9,0 кв.м, 1-7 підсобне приміщення площею 1,9 кв.м; І тераса площею 22,9 кв.м, 1-8 коридор площею 9,9 кв.м, 1-9 санвузол площею 6,5 кв.м, 1-10 житлова кімната площею 20,2 кв.м, 1-11 веранда площею 22,9 кв.м, 1-12 житлова кімната площею 20,6 кв.м, 1-13 підсобне приміщення площею 2,3 кв.м);

- ОСОБА_1 - на 15/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , що включає житлову кімнату 4 площею 23,2 кв.м і кухню 4-6 площею 8,0 кв.м у житловому будинку літ. «Г», загальною площею 31,2 кв.м і житловою площею 23,2 кв. м;

- ОСОБА_7 - на 85/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , що включає житловий будинок літ. «Г» загальною площею 33,9 кв.м і житловою площею 20,6 кв.м (4-1 коридор площею 4,2 кв.м, 4-3 житлова кімната площею 9,4 кв.м, 4-4 житлова кімната площею 11,2 кв.м, 4-5 кухня площею 6,3 кв.м, 4-7 санвузол площею 2,8 кв.м) та житловий будинок літ. «Э» загальною площею 112,9 кв.м і житловою площею 47,1 кв.м (1-1 коридор площею 4,5 кв.м, 1-2 кухня площею 9,2 кв.м, 1-3 санвузол площею 2,8 кв.м, 1-4 житлова кімната площею 17,3 кв.м, 1-5 житлова кімната площею 9,2 кв.м; І котельня площею 3,9 кв.м, ІІ гараж площею 32,1 кв.м), а також сараї «Ш, Щ».

При винесенні розпорядження Київська районна адміністрація Одеської міської ради виходила з того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до поділу належало 9/25 часток домоволодіння, ОСОБА_1 - 32/100 часток і ОСОБА_7 - 41/50 часток.

Оцінивши договір дарування від 27 лютого 2004 року, на підставі якого ОСОБА_1 належить 32/100 часток спірного житлового будинку житловою площею 79,1 кв.м, і оскаржуване розпорядження, апеляційний суд встановив, що пропорційно частці у праві власності на будинок позивач має право на отримання у користування приміщень житловою площею 25,31 кв.м, що на 2,11 кв.м менше визначеного їй розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 522.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).

За змістом статей 364, 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, визначенийІнструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Розділ 3 цієї Інструкції визначає порядок проведення робіт з розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів.

Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах, при цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.

При розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо (пункти 3.1, 3.2, 3.4 Інструкції).

Пунктом 3.3 Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 не надає своєї згоди на зміну частки у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 з 32/100 на 15/100 часток, так як це призводить до зменшення житлової площі будинку, право на користування якою вона має, на 2,11 кв.м.

Оскільки позивач не надає згоди на зміну часток у праві власності на спірне домоволодіння за варіантом, викладеним у висновку Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради № 419446.63.13 від 7 червня 2013 року, вказане питання не може вирішуватись у позасудовому порядку шляхом винесення місцевим органом виконавчої влади відповідного розпорядження, тому висновок апеляційного суду про визнання незаконним і скасування розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 522 є правильним.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 виділена частина приміщень будинку, яка фактично перебувала у її користуванні, тобто права позивача оскарженим розпорядженням не порушені і її частка не збільшилася та не зменшилася, касаційний суд відхиляє.

Правова природа спільної часткової власності полягає у тому, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення обсягу прав співвласників. Кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Порядок користування майном, який складається між співвласниками, не завжди відповідає їх ідеальним часткам у праві власності, тобто виникає відхилення розміру реальної частки від ідеальної, проте такий порядок користування не змінює розмір частки співвласника у праві спільної власності, визначений правовстановлюючими документами.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 пропорційно частці у праві власності на будинок (32/100) має право на отримання у фактичне користування приміщення будинку загальною площею 39,36 кв.м і житловою площею 25,312 кв.м.

Здійснення виділу частки/поділу житлового будинку в натурі відповідно до порядку користування, який склався між співвласниками, є можливим із незначним відхиленням від їх ідеальних часток у праві власності, проте у такому разі особа, якій виділено меншу частку, ніж їй належить, має право на грошову компенсацію.

Таким чином, у разі відсутності згоди одного із співвласників на зменшення його частки, це питання підлягає вирішенню у судовому порядку. Саме по собі перебування у фактичному користуванні співвласника меншої частки приміщень житлового будинку, ніж його ідеальна частка, не дає підстави для зміни його частки у праві власності шляхом її зменшення. За таких обставин доводи заявника про те, що ОСОБА_1 виділені приміщення будинку, які перебували у її користуванні, і тому її права не порушені, є безпідставними.

Посилання заявника на те, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, так як розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 552 як акт індивідуальної дії вичерпало свою юридичну дію після його реалізації, касаційний суд вважає помилковими.

Стаття 21 ЦК України визначає, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно зі статтею 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Вказані положення законодавства свідчать, що ненормативний акт індивідуальної дії, який вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання такого акта незаконним - розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

На таку особу, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним та скасування ненормативного акта індивідуальної дії із вимогами про скасування виданих на його підставі правовстановлюючих документів.

Такі висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17.

За таких обставин твердження заявника про обрання позивачем неналежного способу захисту у зв`язку з фактичним виконанням оскаржуваного розпорядження і реєстрацією іншими учасниками справи права власності на виділені їм частки не спростовують правильності висновку апеляційного суду про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення дії судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює дію рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити дію рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов