ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Чернівці

Справа № 727/7775/18

Провадження №22-ц/822/198/19

Провадження № 22-ц/822/237/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар - Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Матвійчука М.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсною вимоги та визнання незаконним та скасування рішення, головуючий у І-й інстанції - Літвінова О.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацької Г.Ф., ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсною вимоги та визнання незаконним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17 лютого 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого Позичальник отримав кредит у розмірі 48 900 доларів США зі сплатою 12,5% річних і зобов'язався повертати кредит шляхом сплати щомісячних платежів до 20-го числа кожного місяця рівними частинами у сумі 418 доларів США.

З метою забезпечення основного зобов'язання сторонами укладено договір іпотеки - серія та номер: ВМК/798918 від 03 вересня 2009 року, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1.

22 листопада 2013 року банком надіслано на адресу позичальника вимогу про усунення порушень, зі змісту якої вбачається, що банк пред'явив вимогу до позичальника про дострокове погашення кредиту у сумі 20 027 доларів США та відсотків за його користування у сумі 284,28 доларів США.

23 грудня 2013 року банк звернувся з позовом до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, в якому пред'явив вимогу до ОСОБА_3 про дострокове погашення кредиту у сумі 20 027 доларів США, відсотків за його користування у сумі 509,58 доларів США, а також просив стягнути пеню за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 733,06 доларів США, та відсотків у сумі 168,44 доларів США.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 березня 2014 року позов банку задоволено.

16 лютого 2018 року державним реєстратором Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф. прийнято рішення "Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень" індексний номер: 39709717, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1, зареєстровано за ПАТ "Укрсоцбанк". Підставою виникнення права власності вказано Договір іпотеки, серія та номер: ВМК/798918 від 03 вересня 2009 року.

Посилався на те, що рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, у зв'язку з яким його позбавлено права власності, прийняте з порушенням вимог законодавства, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Вимога банку від 19 серпня 2017 року про сплату боргу у сумі 28 250, 15 доларів США є незаконною в силу п. 7 ч.11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки заявлена після спливу строку давності в позасудовому порядку.

Просив визнати недійсною вимогу про усунення порушень від 19 серпня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк», адресовану ОСОБА_3 в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку" після спливу строку давності щодо таких вимог.

Визнати незаконним і скасувати рішення індексний номер 39709717 від 16 лютого 2018 року "Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", прийняте Державним реєстратором Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф., про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення індексний номер 39709717 від 16 лютого 2018 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», прийняте державним реєстратором відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф. про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким змінити мотивувальну частину рішення щодо задоволення вимоги про визнання незаконним і скасування рішення, а також визнати недійсною вимогу про усунення порушень від 19 серпня 2017 року.

Зазначає, що позивач, як на підставу позову, посилався на те, що ПАТ «Укрсоцбанк звернуло стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку поза межами 3 - річного строку давності, за відсутності згоди іпотекодавця у договорі іпотеки щодо набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем в позасудовому порядку, а також без оцінки майна на момент набуття права власності як істотних умов звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», із порушенням порядку надіслання повідомлення про усунення порушень без надання документів, що підтверджують факт виконання умов правочину, з яким закон пов'язує можливість звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, на які посилався позивач і які свідчать по відсутність підстав для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а саме, відсутність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який би передбачав згоду іпотекодавця на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателя в позасудовому порядку. Також судом не застосовано до спірних правовідносин ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку»

Аргументував апеляційну скаргу тим, що відсутня вартість оцінки предмета іпотеки на момент його набуття. Іпотекодаржатель не вправі був замовляти оцінку майна без згоди та відома іпотекодавця. Державна реєстрація здійснена з порушенням вимог закону, оскільки державному реєстратору не надано доказів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання письмової вимоги. До спірних правовідносин суд першої інстанції помилково застосував норми, що регулюють порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що рішення суду є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було з'ясовано усіх обставин, що мають істотне значення для справи, та не надано їм належної оцінки.

Зазначає, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Дане застереження вважається договором про задоволення вимоги іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

При зверненні до державного реєстратора для реєстрації права власності на предмет іпотеки іпотекдержателем дотримано вимог законодавства, зокрема виготовлення оцінки предмета іпотеки та реєстрація права власності в межах 6-тимісячного строку дії такої оцінки, направлення повідомлення з вимогою про усунення порушень, дотримання 30 - денного строку з моменту направлення такого повідомлення, та надано відповідні документи.

Судом першої інстанції безпідставно застосовано Закон України «Про нотаріат», оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про іпотеку», ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, та їх обтяжень», Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1127.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та АТ «Укрсоцбанк» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що адресована ОСОБА_3 вимога про усунення порушень від 19 серпня 2017 року є в першу чергу рекомендаційним листом, тобто виконання чи не виконання цієї вимоги виходить із внутрішнього переконання сторін, боржник за власним бажанням може виконати або відмовитися від виконання цієї вимоги, вона не зобов'язує сторону та не спонукає до здійснення певних дій.

Застосувавши норми, що регулюють порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом, судом задоволено позов в частині визнання незаконним та скасування рішення від 16 лютого 2018 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», прийнятого державним реєстратором відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф.

Однак з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись колегія суддів апеляційного суду не може.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст. 6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст. 2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вважав, що реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк» проведено незаконно та просив задовольнити позов, посилаючись на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.ст. 35-37 Закону України «Про іпотеку».

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом ст.ст. 546, 573, 575 ЦК України, ст.ст.1, 3, 18 Закону України «Про іпотеку» виконання зобов'язання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Різновидом застави є іпотека, яка виникає на підставі нотаріально посвідченого договору.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За правилами ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 17 лютого 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк" та ОСОБА_3 укладено договір невідновлюваної кредитної лінії № 49, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 48 900 доларів США зі сплатою 12,5% річних і зобов'язався повертати кредит шляхом сплати щомісячних платежів до 20-го числа кожного місяця рівними частинами у сумі 418 доларів США.

З метою забезпечення основного зобов'язання сторонами укладено договір іпотеки серія та номер: ВМК/798918 від 03 вересня 2009 року, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1.

Також встановлено, що 16 лютого 2018 року державним реєстратором Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф. прийнято рішення "Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень" індексний номер: 39709717, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1, зареєстровано за ПАТ "Укрсоцбанк". Підставою виникнення права власності вказано Договір іпотеки, серія та номер: ВМК/798918 від 03 вересня 2009 року.

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, у тому числі, й статтями 35-37 Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до вимог ст. 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне

застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого

договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору № 1 від 03 вересня 2009 року у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.6 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем у порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Відповідно до пункту 4.9 договору іпотеки у випадку невиконання Іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за цим та/або договором кредиту у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Це застереження згідно Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього іпотечного договору, який у цьому випадку є правовстановлюючим документом.

Згідно з ч.1 ст. 37 Закону Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Частиною першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

При цьому згідно з абз. 1 ч.1 ст. 22, п.п.1,14 ч.1 ст.27 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав провадиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації чи його дубліката; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.п.7,12 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.23 Закону розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором у виключних випадках, зокрема подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством.

За вимогами ч. 1 ст. 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом ст. 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року № 1127, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, виходячи із аналізу вищезазначених норм законів та нормативно-правових актів, умов договорів іпотеки, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває лише за умови надання до державного реєстратора відповідних документів.

При цьому державний реєстратор для вчинення реєстраційної дії з реєстрації права власності має перевірити не тільки наявність, а зміст і повноту поданих документів, тобто застереження, про яке домовились сторони.

Такими документами, виходячи із умов договорів іпотеки, п.п.7,61 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за №1127 є, зокрема, докази невиконання боржником умов кредитного договору, тобто факт існування заборгованості.

Такий висновок цілком відповідає приписам ст.ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки, в іншому випадку, вирішення питання про наявність заборгованості одноособово іпотекодержателем без перевірки таких фактів та з подальшою реєстрацією права, дії реєстратора призведуть до незаконного позбавлення права власності на майно іпотекодавця.

Як встановлено судом, 22 листопада 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» було надіслано на адресу ОСОБА_3 вимогу про усунення порушень, зі змісту якої вбачається, що банк пред'явив вимогу до позичальника про дострокове погашення кредиту у сумі 20 027 доларів США та відсотків за його користування у сумі 284,28 доларів США.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 березня 2014 року задоволено позов банку про дострокове погашення кредиту та стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у сумі 171 355,93 грн.

Однак 19 серпня 2017 року банком на адресу ОСОБА_3 надсилається повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому ставиться вимога до позивача про сплату ним боргу станом на 17 серпня 2017 року у сумі 28 250,15 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 723 155,25 грн.

Оскільки рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 березня 2014 року задоволено вимогу кредитора про стягнення грошових коштів за договором кредиту від 17 лютого 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 достроково, кредитор, пред'явивши вимогу про дострокове повернення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України та умов договору, змінив строк виконання основного зобов'язання.

Отже, банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості у 2013 році, у той же час, задовольнив забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у лютому 2018 року.

Після закінчення строку кредитування або після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів та неустойки за кредитним договором. Такий висновок Верховного Суду прийнятий Великою Палатою у Постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Отже, нарахування відсотків та пені поза межами дії договору є безпідставним і зазначений у повідомленні від 19 серпня 2017 року розмір нарахованої заборгованості не є безспірним, а тому був перешкодою для реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що банк мав право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

З огляду на наведене, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки захисту як судовому (на підставі рішення суду), так і позасудовому проти волі зобов'язаної особи.

Крім того, пунктами 1.2, 1.3 Іпотечного договору визначено, що загальна заставна вартість предмету іпотеки за погодженням сторін становить 489 535,84 грн. Вартість Предмету іпотеки, відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інстентаризації від 14 серпня 2009 року, складає 283 035 грн.

Ринкова вартість предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, згідно зі звітом суб'єкта оціночної діяльності станом на 31 серпня 2017 року становить 902 926 грн. Оцінка предмета іпотеки здійснена суб'єктом оціночної діяльності без виходу на місце і без огляду самого квартири, а тому вона не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна.

З огляду на викладене, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності іпотекодержателя при прийнятті відповідного рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки не був дотриманий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку» також щодо правильності визначення вартості предмета іпотеки на момент набуття такого права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що реєстрація права власності на предмет іпотеки проведена з порушенням ст.ст.18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 33, 35, 37 Закону України «Про іпотеку», а тому наявні правові підстави для визнання незаконними дії державного реєстратора щодо проведення реєстрації за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Однак, колегія судів погоджується з доводами апеляційних скарг ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми права до спірних правовідносин, а саме, помилково застосував норми, що регулюють порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом, які не підлягають до застосування. А тому мотивувальну частину рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконним вимоги про усунення порушень від 19 серпня 2017 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана вимога являється рекомендаційним листом і не зобов'язує та не спонукає до здійснення певних дій.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не призводить до відновлення його прав, ефективним відновленням прав позивача.

Отже, обраний позивачем спосіб відновлення права шляхом визнання недійсною вимоги про усунення порушень від 19 серпня 2017 року є неефективним, а доводи щодо необхідності саме такого відновлення його права - необґрунтованими.

Інші доводи ПАТ «Укрсоцбанк», наведені в апеляційній скарзі, зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди із судовим рішенням і не дають підстав для його скасуванні. Такі доводи спростовуються встановленими судом обставинами та викладеним у цій постанові.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з п. 4 ст. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2018 року слід змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2018 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови; в іншій частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повної постанови - 07 березня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк