Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 465/2559/14-ц

провадження № 61-13695св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Франківський районний відділ головного управління Державної міграційної служби у Львівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 березня 2016 року у складі судді Мартинишин М. О. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Ванівського О. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивачів

ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Франківського районного відділу головного управління Державної міграційної служби у Львівській області (далі - Франківський РВ ДМС) про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, та зняття їх з реєстраційного обліку за цією адресою.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідачі не проживають у зазначеній квартирі понад 11 років, не несуть витрати на утримання зазначеного житлового приміщення.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідач ОСОБА_5 проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 березня 2016 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано Франківський РВ ДМС скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за адресою квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідачі у спірній квартирі не проживають без поважних причин з 2003 року, проте залишаються зареєстрованими як за постійним місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1, витрати з утримання квартири не здійснюють, їх особисті речі у спірній квартирі відсутні, перешкод у користуванні цим житлом їм не чинили, вони добровільно залишили квартиру.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що позиція відповідачів фактично зводиться до того, що вони мали намір отримати матеріальну вигоду від спірного житла. Спірні відносини між сторонами виникли з житлових, а не майнових прав. Приватизація спірної квартири здійснена позивачами після ухвалення судом рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Наступна реалізація спірної квартири з придбанням іншого житла здійснена в інтересах ОСОБА_4, який є інвалідом першої групи, його фізичні можливості для забезпечення свого життя та побуту обмежені у зв'язку з відсутністю обох ніг; іншим житлом він не забезпечений, потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується висновком лікарської комісії.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв'язку у жовтні 2016 року, заявники просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявники стверджують, що вони заявляли клопотання про допит свідків з метою заперечення позовних вимог, натомість суд першої інстанції не вирішив цього клопотання. Суд першої інстанції всупереч правилам статей 74, 169 ЦПК України 2004 року не повідомив відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про дату судового засідання 18 березня 2016 року. На переконання заявників, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, законом не вимагається додатково ставити вимогу про зняття відповідачів з реєстрації.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

На час звернення позивачів з цим позовом до суду (05 травня 2014 року) спірна квартира перебувала у державній власності. У ній були зареєстровані позивачі та відповідачі.

З 1987 року ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_5, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 березня 1997 року, у шлюбі у них народилися ОСОБА_6 ОСОБА_9) та ОСОБА_7 ОСОБА_10).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 доньки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишились проживати з матір'ю, виїхали із зазначеної квартири та до цього часу там не проживають.

З актів ЛКП «Вулецьке» від 10 жовтня 2013 року та 27 березня 2014 року встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2003 року до часу складання актів. Цей факт підтвердили сусіди позивача, мешканці квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 згаданого будинку, що відображено в актах.

Згідно з довідкою Четвертої міської клінічної лікарні від 18 жовтня 2013 року відповідачі ніколи не зверталися до поліклініки за місцем знаходження спірної квартири, їх амбулаторні карточки у цьому медичному закладі відсутні.

ОСОБА_4 є інвалідом першої групи (підгрупа «А») загального захворювання безстроково, потребує постійного стороннього догляду. Дружина і дочки не надають йому догляду та утримання, чого вони не заперечують.

З довідки Франківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області від 10 жовтня 2013 року встановлено, що письмових звернень з приводу створення перешкод позивачами в користуванні житловими приміщеннями квартири АДРЕСА_1 від відповідачів не надходило.

Позивачі самостійно оплачують комунальні послуги, несуть всі витрати з утримання квартири. Ці обставини не заперечувалися відповідачами.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що відповідачі втратили право користування спірним житлом, оскільки добровільно залишили жиле приміщення, забрали свої особисті речі та вчинили дії, що свідчать про втрату ними інтересу до збереження прав користування спірним житлом.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував таке.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В оцінці обставин справи Верховний Суд виходить з такого. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява

№ 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні.

В оцінці наявності поважних причин відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні Суд виходить з того, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду справи судами обґрунтовано враховано, що відповідачі не надали доказів на підтвердження того, що з 1997 року вони не проживають у спірній квартирі через неправомірні дії позивачів чи інших осіб. Вони не надали доказів звернення до компетентних органів з метою усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, якщо такі їм чинилися.

У справі, що переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачі у спірній квартирі не проживають без поважних причин з 2003 року, витрат з утримання квартири не здійснюють, їх речі у спірній квартирі відсутні, перешкод у користуванні їм ніхто не чинив, вони добровільно залишили квартиру, а відтак Верховний Суд погоджується із висновками судів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Безпідставними є доводи заявника щодо необґрунтованості позовних вимог про зняття з реєстрації відповідачів з огляду на таке.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК України). Підстав відступити від таких висновків Верховним Судом не встановлено.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Доводи заявників про те, що під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації, є слушними, проте правильності вирішення судами спору по суті не спростовують.

Оскільки суди правильно визначили характер спірних правовідносин, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, Верховний Суд визнає наведені міркуваннями формальними, що не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті, та застосовує положення частини другої статті 410 ЦПК України, відповідно до якого не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Не заслуговують на увагу твердження заявників ОСОБА_7 і ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції всупереч правилам статей 74, 169 ЦПК України 2004 року не повідомив їх про розгляд справи, призначений на 18 березня 2016 року, оскільки згідно зі зворотними поштовими повідомленнями 10 березня 2016 року вони отримали судові повістки про виклик у згадане судове засідання (а.с. 104-105).

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч нормам процесуального права не вирішив клопотання сторони відповідачів про допит свідків, оскільки у матеріалах справи відсутнє таке клопотання.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявників спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик