Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3572/18 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 46 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю відповідачки

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Шульги О.М.

у цивільній справі №279/3572/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом. Просила ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві приватної власності квартирою, шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2018 року набула право власності на вказану квартиру. В спірному жилому приміщенні зареєстровані відповідачі, які не є членами її сім`ї та не пов`язані з нею будь-яким спільним побутом. Нею 22.06.2018 року на адресу відповідачів була направлена вимога про виселення, яка не виконана останніми. Враховуючи, що відповідачі добровільно не бажають звільнити квартиру, просила позов задовольнити.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2019 року позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні належною позивачу на праві приватної власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

У поданій через свого представника апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі. На думку апелянтів, рішенням суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначають, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 оформив право власності на спірну квартиру шляхом укладання договору дарування, хоча фактично квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Відповідачі постійно проживають в спірному житловому приміщенні та несуть усі витрати по його утриманню. Іншого житла не мають, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Ці відомості були долученні до відзиву на позовну заяву. Позивачка ж є власником квартири АДРЕСА_2 . На думку апелянтів, позивачка намагається допомогти ОСОБА_4 звільнити квартиру від колишньої дружини та дітей. Крім того ч.4 ст.9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст.156, ч.1 ст.116 ЖК Української РСР. Однак, на переконання апелянтів, матеріали справи не містять жодного доказу, який давав би підстави для виселення відповідачів. Окрім цього, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Проте суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Неборачко І.В. 30.05.2018 року позивач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначений договір є чинним.

В спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Останні були зареєстровані в спірному житловому приміщенні з дозволу попереднього власника квартири, як члени його сім`ї.

Після відчуження спірного майна позивач не надавала згоди на користування належним їй майном відповідачам, що стверджується вимогою, датованою 18.06.2018 року, яку позивач направила на адресу відповідачів рекомендованим листом та вимагала звільнення житла в 10 - денний строк зі зняттям з реєстрації.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що порушене право позивачки підлягає захисту.

При цьому судом враховано, що статтею 41 Конституції України визначено непорушність права приватної власності.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно п.1 ч.1ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч.1 ст.391 ЦК України.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, з аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України випливає, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності, оскільки набула це право у встановленому законом порядку та яке ніким не оспорене.

В п.33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим житлом. Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що підстави набуття позивачем права власності на квартиру є законними, а тому вимоги власника майна про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 24.07.2019 року.