справа № 361/7242/13 головуючий у суді І інстанції - Пухна О.М.
провадження № 22-ц/824/2787/2019 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Верланова С.М.

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Деснатехносервіс» на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2013 року у справі за позовом Броварського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Броварисільбуд», Приватного акціонерного товариства «Техносервіс» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, повернення майна у власність держави, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року Броварський міжрайонний прокурор Київської області звернувся з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу комплексу, а саме бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16 серпня 2006 року між ВАТ «Броварисільбуд» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Базир В.Г. та зареєстрований в реєстрі за №4691; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної бази відпочинку, укладений 26 грудня 2006 року між ОСОБА_5 та Закритим акціонерним товариством «Техносистема» (ЗАТ «Техносервіс»), який посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бойко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №6626; зобов'язати ЗАТ «Техносервіс» повернути базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» у власність держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України в Київській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням господарського суду Київської області від 12 липня 2007 року відмовлено у задоволенні позову відкритого акціонерного товариства «Броварисільсьбуд» до Державного комунального підприємства «Броварське міжміське бюро технічної інвентаризації», Броварської міської ради, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області про визнання недійсними рішень комунального підприємства Київської обласної ради «Броварське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13 липня 2004 року про відмову в реєстрації права власності на гуртожитки в м. Бровари і на базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» у с. Рожни, визнання права власності на ці об'єкти та зобов'язання здійснити реєстрацію права власності. Вказаним рішенням встановлено, що при приватизації державного майна орендного підприємства «Броварисільбуд» не було зменшено ціну, за яку придбано майно підприємства, на суму початкової ціни об'єктів соціально-побутового призначення, серед яких була база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1». Таким чином, вказана сума не увійшла до вартості майна, що на момент приватизації було власністю орендного підприємства згідно плану приватизації. Дані обставини виключають можливість безоплатної передачі бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» у власність без сплати її ціни в порядку пільгової приватизації, передбаченої ч. 2 ст. 24 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств». Передача спірних об'єктів нерухомого майна по завершенню приватизації обумовлювала не передачу прав власності, а лише право користування. У зв'язку з цим спірні об'єкти нерухомого майна не увійшли до статутного фонду позивача, а лише перебувають на його балансі і є державною власністю. 07 вересня 2005 року КП КОР «Броварське міжміське бюро технічної інвентаризації зареєструвало за ВАТ «Броварисільбуд» право власності на базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1». У подальшому ВАТ «Броварисільбуд» відчужило базу відпочинку ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, яка у свою чергу відчужила вказане нерухоме майно ЗАТ «Техносистема». За таких обставин, договори купівлі-продажу суперечать чинному законодавству, оскільки на підставі них було відчужено самовільно привласнене державне майно, яке належить державі.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2013 року позов Броварського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області задоволено.

В апеляційній скарзі приватне підприємство «Деснатехносервіс», яке не брало участі у справі та вважає, що суд вирішив питання про його права та інтереси, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 грудня 2006 року через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги приватне підприємство «Деснатехносервіс» зазначає, що 06 березня 2007 року між ПП «Деснатехносервіс» та ЗАТ «Техносистема» було укладено договір оренди, предметом якого є база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1». На момент укладення договору оренди ЗАТ «Техносистема» була власником вказаного нерухомого майна. ПП «Деснатехносервіс», як орендар, отримувало переважне право на придбання цього майна. 14 грудня 2007 року апелянт уклав договір оренди земельної ділянки 1 га, на якій розташовано базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», строком на 49 років. Оскаржуване рішення впливає на права та інтереси законного користувача бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» ПП «Деснатехносервіс», оскільки у липні 2018 року Господарським судом Київської області відкрито провадження у справі за позовом керівника Броварської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області до ПП «Деснатехносервіс» про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання повернути земельну ділянку. В оскаржуваному рішенні суд посилається на рішення Господарського суду Київської області від 12 липня 2007 року та визнає встановлені у ньому обставини преюдиційними. Однак, предметом розгляду справи господарським судом були правовідносини, що стосувалися приватизаційних правовідносин, які виникли у зв'язку з проведенням приватизації майна підприємства «Броварисільбуд». Отже, правовідносини, що виникли на підставі договору купівлі-продажу бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», укладеного між ОСОБА_3 та ЗАТ «Техносистема» не були та не могли бути предметом розгляду справи у господарському суді. Суд першої інстанції не встановив чи є ЗАТ «Техносистема» добросовісним набувачем майна. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не застосував норми ст. 388 ЦК України щодо правовідносин, які виникли між ОСОБА_3 та ЗАТ «Техносистема».

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 грудня 2006 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, висновки суду такими, що відповідають фактичним обставинам справи та зазначає про те, що оскаржуване рішення ґрунтується на обставинах, встановлених судовим рішенням. В апеляційній скарзі відсутні будь-які докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, на підставі яких суд міг би ухвалити інше рішення. Апелянт надав суду недостовірну інформацію щодо отримання заочного рішення, оскільки воно було отримано ним ще до відкриття провадження господарським судом, тобто до 27 липня 2018 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 16 серпня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Броварисільбуд» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Базир В.Г. та зареєстрований в реєстрі за №4691, за яким ОСОБА_3 придбала у власність комплекс, а саме базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що складається з будівель та споруд, а саме: літній будинок, загальною площею 156,9 кв.м - «А»; літній будинок, загальною площею 157,1 кв.м - «Б»; літній будинок, загальною площею 160,1 кв.м - «В»; літній будинок, загальною площею 163,1 кв.м - «Г»; склад, загальною площею 155,2 кв.м - «Д»; склад, загальною площею 37,2 кв.м - «Е»; приміщення для сторожів, загальною площею 13,6 кв.м - «Є»; літній будинок, загальною площею 103,7 - «Ж»; літній будинок, загальною площею 18,7 кв.м - «З»; літній будинок, загальною площею 80,7 кв.м - «И»; літній будинок, загальною площею 18,7 кв.м. - «І»; літній будинок, загальною площею 18,6 кв.м - «Л»; літній будинок, загальною площею 18,7 кв.м - «М»; літній будинок, загальною площею 18,7 кв.м - «Н»; башта рожновського - «О»; щитова - «П»; вбиральня - «Р»; колодязь - «К»; огорожа - «N», за ціною 95 880 грн. (а.с.18-19).

26 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «Техносистема» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 6626, за яким Закрите акціонерне товариство «Техносистема» придбало у власність комплекс, а саме базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що складається з будівель та споруд, а саме: літній будинок, загальною площею 156,9 кв.м - «А»; літній будинок, загальною площею 157,1 кв.м - «Б»; літній будинок, загальною площею 160,1 кв.м - «В»; літній будинок, загальною площею 163,1 кв.м - «Г»; склад, загальною площею 155,2 кв.м - «Д»; склад, загальною площею 37,2 кв.м - «Е»; приміщення для сторожів, загальною площею 13,6 кв.м - «Є»; літній будинок, загальною площею 103,7 - «Ж»; літній будинок, загальною площею 18,7 кв.м - «З»; літній будинок, загальною площею 80,7 кв.м - «И»; літній будинок, загальною площею 18,7кв.м. - «І»; літній будинок, загальною площею 18,6 кв.м - «Л»; літній будинок, загальною площею 18,7 кв.м - «М»; літній будинок, загальною площею 18,7 кв.м - «Н»; бажта рожновського - «О»; щитова - «П»; вбиральня - «Р»; колодязь - «К»; огорожа - «N», за ціною 1 010 000 грн. (а.с.20-21).

Рішенням Господарського суду Київської області від 12 липня 2007 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову відкритого акціонерного товариства «Броварисільсьбуд» до Державного комунального підприємства «Броварське міжміське бюро технічної інвентаризації», Броварської міської ради, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області про визнання недійсними рішень комунального підприємств Київської обласної ради «Броварське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13 липня 2004 року про відмову в реєстрації права власності на гуртожитки в м. Бровари і на базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» у с. Рожни, визнання права власності на ці об'єкти та зобов'язання здійснити реєстрацію права власності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договори купівлі-продажу є такими, що суперечать цивільному законодавству, оскільки на підставі цих договорів було відчужене самовільно привласнене державне майно.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ПП «Деснатехносервіс» зазначає, що 06 березня 2007 року між ним та ЗАТ «Техносистема» було укладено договір оренди, предметом якого є база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1». На момент укладення договору оренди ЗАТ «Техносистема» було власником вказаного нерухомого майна. ПП «Деснатехносервіс», як орендар, отримувало переважне право на придбання цього майна. 04 грудня 2007 року апелянт уклав договір оренди земельної ділянки 1 га, на якій розташовано базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», строком на 49 років. Оскаржуване рішення впливає на права та інтереси апелянта як законного користувача бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскільки у липні 2018 року господарським судом відкрито провадження у справі за позовом керівника Броварської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області до ПП «Деснатехносервіс» про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Вказані обставини підтверджуються договором оренди від 06 березня 2007 року та договором оренди земельної ділянки від 04 грудня 2007 року, за умовами яких ЗАТ «Техносистема» передало в оренду ПП «Деснатехносервіс» базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» та земельну ділянку строком на 49 років.

Отже, рішення суду у даній справі впливає на права та інтереси ПП «Деснатехносервіс», оскільки у користуванні останнього перебуває на правах оренди база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1». Прокурор звернувся до суду в інтересах держави з позовом про розірвання договору оренди та повернення вказаної земельної ділянки.

Разом з тим, подаючи апеляційну скаргу, ПП «Деснатехносервіс» не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання ЗАТ «Техносервіс» повернути базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» у власність держави та в частині визнання недійсним договору, укладеного між ВАТ «Броварисьльбуд» та ОСОБА_3

Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За таких обставин, у разі визнання судом недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ЗАТ «Техносистема» він не створює правових наслідків для сторін правочину та є недійсним з моменту його вчинення, а, отже, ЗАТ «Техносистема» не мала права на передачу в оренду нерухомого майна, яке є предметом спору.

Доводи апеляційної скарги, щодо не встановлення обставин добросовісності ЗАТ «Техносистема», а відтак відсутності підстав, визначених ст. 388 ЦК України до визнання недійсним договору купівлі продажу від 26 грудня 2006 року, що був укладений між ЗАТ «Техносистема» та ОСОБА_3 колегія суддів не може взяти до уваги виходячи з наступного.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено судам, що Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи

який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення

майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами

реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного

правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є

стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного

позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав,

передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна,

переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із

чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної

реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд, розглянувши позов прокурора, в межах заявлених вимог визнав недійсним наступний правочин, що був укладений після першого недійсного правочину, що формально не відповідає роз'ясненням викладеним в зазначеній постанові Пленуму Верховного Суду України.

В той же час судом прийнято рішення про повернення спірного майна законному власнику, тобто державі в особі регіонального відділенні фонду державного майна України, що за своєю суттю має аналогічні наслідки з витребуванням майна на користь власника у добросовісного набувача.

При цьому рішення суду першої інстанції в частині повернення майна власнику, тобто державі не оскаржується ні ЗАТ «Техносистема» ні ПП «Деснатехносервіс».

Заявляючи в апеляційній скарзі вимогу про скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 грудня 2006 року, апелянт не звернув уваги на те, що зазначені вимоги не направлені на захист його права оренди предметом якого є база відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскільки визнання недійсним попереднього правочину, на підставі якого ОСОБА_3 набула права власності на спірну базу відпочинку, безумовно свідчить про відсутність у останньої права укладати договір купівлі продажу зазначеного майна ЗАТ «Техносистема». Крім того рішення суду першої інстанції в частині повернення бази відпочинку Закритим акціонерним товариством «Техносистема» державі не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже скасування рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 грудня 2006 року ніяким чином не вплине на можливість користування ПП «Деснатехносервіс» орендованим майном, тобто на право, за захистом якого апелянт звернувся до апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Як вбачається з наведених рішень Європейського суду з прав людини, під правовим пуризмом розуміється невідступне слідування вимогам закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок. Разом з тим, вбачаться помилковим «пов'язувати» сферу прояву даного явища суто з принципом правової визначеності, оскільки надмірний «формалізм» може мати місце й в інших випадках, порушуючи право на справедливий судовий розгляд. Тобто під правовим пуризмом слід розуміти надмірно формальне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

При цьому необхідно враховувати, з якою метою особа звертається до суду, та чи дійсно порушено право особи з огляду на положення ст. 4 ЦПК України і ст. 15 ЦК України і чи може бути таке право поновлено у спосіб, зазначений особою у відповідному зверненні.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування судового рішення ПП «Деснатехносервіс» вказує, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність ЗАТ «Техносистема», не повідомивши зазначене товариство про час та місце судового розгляду справи у спосіб визначений ЦПК України.

Однак зазначені доводи апеляційний суд не може взяти до уваги виходячи з наступного.

У відповідності з вимогами ст. 376 ЦПК України - порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що ЗАТ «Техносистема» не оскаржувало рішення суду, а відтак і не посилалася на неповідомлення товариства про час та місце судового розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги в частині суперечливості судового рішення суду першої інстанції, а саме зазначення судом невірної назви відповідача ЗАТ «Техносистема», колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки такі суперечності можуть бути усунуті судом першої інстанції шляхом виправлення описки.

Також апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме безпідставне врахування преюдиції рішення Господарського суду Київської області від 12 липня 2007 року та у зв'язку з цим не встановлення обставин, які випливають з договору купівлі продажу бази відпочинку, що був укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ «Техносистема».

Зазначені посилання апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки зазначений договір купівлі-продажу визнаний недійсним оскаржуваним рішенням суду першої інстанції. При цьому як апелянт, так і інші учасники справи рішення суду в цій частині не оскаржують.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються. Рішення судом ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до вимог ст.. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуПриватного підприємства «Деснатехносервіс» залишити без задоволення.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2013 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 11 березня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Верланов С.М.