ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №577/2983/19

Номер провадження 22-ц/816/5062/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2019 року в складі судді Гетьмана В. В., ухваленого в м. Конотоп, повний текст якого складений 08 жовтня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Конотопського відділення Сумської філії АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив зобов`язати банк закрити усі його рахунки, припинити правовідносини та зобов`язання відповідача знищити його персональні дані.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

При цьому, позивач вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність спору, так як в досудовому порядку банк надав йому довідку про закриття рахунків, відкритих на його ім`я. У той же час, на думку заявника апеляційної скарги, довідка лише підтверджує обґрунтованість позовних вимог та те, що на його ім`я були відкриті рахунки без його відома.

В доводах апеляційної скарги позивач також зазначив, що отримані ним від АТ КБ «ПриватБанк» листи не відповідають вимогам Закону України «Про звернення громадян», оскільки не були належним чином завірені.

Крім того, позивач не погоджується з висновком суду про те, що рахунки, відкриті на його ім`я, є закритими, а правовідносини припиненими, оскільки жодна з його вимог до банку про закриття рахунків, повідомлення про відсутність відкритих рахунків, розірвання усіх договорів (угод), припинення правовідносин та знищення персональних даних не була виконана.

До того ж, як вказав позивач, суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про витребування оригіналу анкети - заяви, яку він не підписував, а відмовивши у задоволенні вимоги про знищення персональних даних суд, тим самим, надав можливість відповідачу обробляти його персональні дані, хоча він відізвав свою згоду на їх обробку.

Також, ОСОБА_1 звернув увагу на ту обставину, що суд прийшов до суперечливих висновків, що між ним і відповідачем відсутні правовідносини, в той же час, як суд підтвердив, що право банку обробляти його персональні дані виникло на підставі договірних відносин між сторонами.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

При цьому, банк зазначив, що всі рахунки, відкриті на ім`я позивача, було закрито, про що останній повідомлявся 29 травня 2019 року та 04 червня 2019 року. До того ж, як наголосив відповідач, позивачу була видана відповідна довідка про закриття рахунків, скріплена печаткою банку.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання банку знищити його персональні дані не ґрунтується на вимогах Закону України «Про захист персональних даних».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказав на ту обставини, що у 2008 році на підприємстві, де він працює йому видали анкету Приватбанку, яку він заповнив для отримання заробітної плати. Однак, екземпляр договору він не отримав та не ознайомився з ним. В подальшому, у 2012 році він звернувся до відділення банку із заявою про закриття рахунків, де йому повідомили, що для цього достатньо усного звернення.

Крім того, 06 травня 2019 року він також звернувся з письмовою заявою до відповідача про закриття всіх його рахунків, в якій також просив видати довідку про їх відсутність. За наслідками цього звернення він отримав дві однакові відповіді, не завірені мокрим підписом, з яких не слідувало, що всі його рахунки закриті, а відкритих рахунків не залишилось. На дві його інші заяви від 08.05 та 20.05.2019 року з вимогами надати примірник договору на момент його укладення, розірвати договір, припинити правовідносини і знищити персональні дані, банк відповіді не надав, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти заявлених вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що правовідносини між сторонами відсутні, оскільки за письмовою вимогою позивача всі рахунки, відкриті на його ім`я, були закриті, про що йому була видана відповідна довідка, завірена мокрою печаткою (а.с. 30).

Перевіряючи доводи сторін, встановлено, що 06 травня 2019 року позивач звернувся із заявою до АТ КБ «ПриватБанк», в якій просив закрити усі його рахунки в банку та видати відповідну довідку про відсутність рахунків (а.с. 3).

04 червня 2019 року на вказане звернення АТ КБ «ПриватБанк» надало позивачу відповідь, якою заявника було повідомлено про те, що всі рахунки на його ім`я закриті на його ж вимогу (а.с. 4).

Також з відповіді АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що 29 травня 2019 року до банку надійшов запит ОСОБА_1 стосовно закриття рахунків. При цьому, товариство повідомило заявника, що рахунки, які були відкриті на його ім`я, закриті (а.с. 5).

Крім того, на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав заяви від 08 травня 2019 року та від 20 травня 2019 року, з яких вбачається, що він звертався до відповідача і просив розірвати усі правовідносини між ним та банком, про що повідомити його письмово. Також заявник вказав про відкликання ним своєї згоди на обробку його персональних даних АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ Українське бюро кредитних історій та кредитним реєстром НБУ та про вилучення його персональних даних з бази даних та про знищення їх (а.с. 6 - 12).

30 травня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомило Задесенського В.О. про закриття рахунків, відкритих на його ім`я. До того ж, посилаючись на норми Закону України «Про захист персональних даних» та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», банк сповістив заявника про відсутність правових підстав для видалення його персональних даних з бази на час звернення (а.с. 24).

З довідки АТ КБ «Приватбанк» від 13 травня 2019 року вбачається, що відкриті на ім`я ОСОБА_1 рахунки, а саме: НОМЕР_1 - поточний рахунок фізичної особи, НОМЕР_2 - поточний рахунок фізичної особи, НОМЕР_3 - скарбничка 12 міс., а також НОМЕР_4 - Бонусний Договір станом на 13 травня 2019 року були закриті. Рух коштів за рахунками за останні два місяці відсутній (а.с.32).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині закриття усіх рахунків та припинення між сторонами правовідносин, суд першої інстанції вважав, що предмет спору у даній справі відсутній, оскільки під час її розгляду було встановлено, що відкриті на ім`я ОСОБА_1 рахунки в АТ КБ «Приватбанк» були закриті, а рух коштів за ними за останні два місяці відсутній. Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача знищити його персональні дані, то місцевий суд з огляду на норми ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних» не вбачав правових підстав для її задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Аналогічні вимоги передбачено пунктом 142 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, згідно з яким банк закриває поточні рахунки клієнтів: 1) на підставі заяви клієнта; 2) на підставі рішення відповідного органу, на який згідно із законодавством України покладено функції щодо припинення юридичної особи, припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця та визнання фізичної особи банкрутом (за заявою ліквідатора, голови або члена ліквідаційної комісії, управителя майна); 3) у разі смерті власника рахунку - фізичної особи / фізичної особи - підприємця / особи, яка провадила незалежну професійну діяльність, після виплати коштів спадкоємцю(ям) та іншим особам на підставі документів, визначених законодавством України; 4) на підставах, передбачених законодавством України або договором між банком і клієнтом.

Під час розгляду даної справи суд першої інстанції встановив, що на підставі заяви ОСОБА_1 станом на 13 травня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» були закриті рахунки, відкриті банком на ім`я заявника, а саме: НОМЕР_1 - поточний рахунок фізичної особи, НОМЕР_2 - поточний рахунок фізичної особи, НОМЕР_3 - скарбничка 12 міс., а також НОМЕР_4 - Бонусний Договір.

Отже, наведені вище норми права та встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач не довів належними та допустимими доказами тих обставин, що внаслідок невиконання обов`язку банку щодо закриття на вимогу клієнта рахунків були порушені його законні права та інтереси.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів того, що станом на день звернення до суду з даним позовом крім вищевказаних закритих рахунків, які були відкриті у АТ КБ «Приватбанк», були наявні й інші рахунки заявника, які не були закриті банком за його вимогою. Так, з даних відповідачем довідок вбачається, що на вимогу ОСОБА_1 були закриті його банківські рахунки. До того ж, відповідач не заперечував тих обставин, що правовідносини з позивачем у нього відсутні на підставі заяви останнього про закриття рахунків у банку.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо того, що заявник отримав повну інформацію про закриття всіх рахунків, відкритих на його ім`я, ще на стадії досудового врегулювання спору не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 29 травня 2019 року та 04 червня 2019 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 06 травня 2019 року банк надав останньому відповідь, з якої вбачається, що фінансова установа виконала свій обов`язок щодо закриття банківських рахунків на підставі заяви клієнта.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу колегії суддів посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що довідки банку лише підтверджують обґрунтованість позовних вимог. При цьому, необхідно взяти до уваги і ту обставину, що ОСОБА_1 ні у позовних вимогах, ні в апеляційній скарзі не конкретизував, які саме рахунки не були закриті банком за його заявою.

Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про витребування договору, укладеного між ним та АТ КБ «ПриватБанк», оскільки заявник не довів, що між сторонами існують правовідносини з приводу виконання зобов`язань щодо конкретної угоди, яка є чинною на момент звернення позивача до суду з даним позовом і що за результатами виконання того договору порушуються його права та інтереси , за захистом яких він звернувся до суду.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що листи, отримані ним від АТ КБ «ПриватБанк», не відповідають вимогам Закону України «Про звернення громадян», оскільки не були належним чином завірені не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки з наданих банком відповідей на заяви позивача вбачається, що вони були розглянуті відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», а ОСОБА_1 було повідомлено про наслідки розгляду заявленого ним питання (а.с. 4, 5, 24).

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про обрунтованість позовних вимог про знищення його персональних даних, так як він відізвав свою згоду на їх обробку, то вони підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 10 травня 2016 року, яку позивач надав до суду першої інстанції та оригінал якої був йому наданий, про що свідчить запис на приєднаній до матеріалів справи копії наступного змісту: «Оригінал отриманий Укрпочтою 8.07.19 р. ОСОБА_1 », вказано про те, що підписуючи дану заяву, заявник дає дозвіл на обробку банком всіх його персональних даних з метою та на умовах, встановлених у договорі про надання банківських послуг. При цьому, позивач підтвердив, що повідомлений про свої права, пов`язані із зберіганням та обробкою персональних даних, визначених чинним законодавством, про мету збору даних та осіб, яким передаються його персональні дані (а.с. 23).

В той же час, знищення персональних даних здійснюється з підстав, визначених статтею 15 Закону України «Про захист персональних даних». Так, персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі: 1) закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб`єкта персональних даних на обробку цих даних або законом; 2) припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом; 3) видання відповідного припису Уповноваженого або визначених ним посадових осіб секретаріату Уповноваженого; 4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних.

Зберігання документів щодо ідентифікації та вивчення клієнтів (у тому числі створених банком електронних документів), їх копії здійснюється у строки, встановлені п. 15 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Зокрема, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний зберігати офіційні документи, інші документи (у тому числі створені суб`єктом первинного фінансового моніторингу електронні документи), їх копії щодо ідентифікації та верифікації осіб (клієнтів, представників клієнтів), а також осіб, яким суб`єктом первинного фінансового моніторингу було відмовлено у проведенні фінансових операцій, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також усі документи, що стосуються ділових відносин (проведення фінансової операції) з клієнтом (включаючи результати будь-якого аналізу під час проведення заходів щодо верифікації клієнта чи поглибленої перевірки клієнта), не менше п`яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом, а всі необхідні дані про фінансові операції (достатні для того, щоб простежити хід операції) - не менше п`яти років після завершення операції, закриття рахунка, припинення ділових відносин. Нормативно-правовим актом суб`єкта державного фінансового моніторингу, який відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду за суб`єктом первинного фінансового моніторингу, можуть встановлюватися більш тривалі строки зберігання документів.

Таким чином, зазначене свідчить про те, що знищення персональних даних може здійснюватись, в тому числі, і у разі припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником персональних даних, але після завершення фінансової операції, закриття рахунка, припинення ділових відносин всі необхідні дані зберігаються ще не менше п`яти років.

Тобто, необхідно враховувати, що законом у відповідній сфері діяльності визначений строк зберігання персональних даних, після чого вони можуть бути знищені.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову і в частині зобов`язання відповідача знищити його персональні дані, беручи до уваги, зокрема, і те, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що не підписував анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка міститься на а.с. 23.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 жовтня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

І.В. Орлов