КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/222/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 753/16201/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року, постановлене у складі судді Леонтюк Л.К.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - ОСОБА_7, Садове товариство «Світанок», Святошинський відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталія Миколаївна про витребування майна із чужого незаконного володіння,

встановив:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що 08 січня 2013 року на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 4 червня 2009 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів відбулися прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, яке належить йому на праві власності, а саме: земельна ділянка площею 0,0453 га за адресою: АДРЕСА_1. Разом із земельною ділянкою фактично було продано і садовий будинок, площею 110,2 кв. м., який не було зазначено у протоколі прилюдних торгів. Переможцем торгів став ОСОБА_4

Право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 березня 2013 року, а 22 квітня 2013 року ОСОБА_4 продав земельну ділянку ОСОБА_5, який 30 жовтня 2014 року отримав свідоцтво про право власності на садовий будинок, що розташований на спірній земельній ділянці. 11 листопада 2014 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 продав садовий будинок ОСОБА_6

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року визнано недійсними прилюдні торги, які відбулися 08 січня 2013 року з продажу земельної ділянки площею 0,0453 га, за адресою: АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності.

З урахуванням викладеного, позивач ОСОБА_2 просив витребувати у відповідача ОСОБА_5 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, та повернути земельну ділянку у його власність, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за ОСОБА_5, визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку від 11 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; витребувати у ОСОБА_6 садовий будинок та скасувати державну реєстрацію садового будинку за ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,0453 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом зобов'язання повернути її у володіння, користування, розпорядження ОСОБА_2, скасовано за ОСОБА_5 державну реєстрацію вказаної земельної ділянки.

Інші позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення районного суду в частині незадоволених вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу спірного садового будинку недійсним, його витребування у ОСОБА_6 та скасування державної реєстрації садового будинку за ОСОБА_6 та ОСОБА_5, позивач посилався на те, що земельна ділянка на час її арешту та продажу з прилюдних торгів була ним забудованою, на ній розташований двоповерховий цегляний будинок, вартість будівельних матеріалів, з якого збудований будинок, не враховувались під час оцінки майна, та велика кількість будівельних матеріалів на території цієї земельної ділянки.

Указував на порушення пункту 3.2. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5, оскільки з прилюдних торгів фактично було продане описане та арештоване нерухоме майно - двоповерхова цегляна будівля, оцінка вартості якої проведена не була, відповідні документи щодо майна до ТОВ «УкрспецторгГрупп» не передавались, це було встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили, і відповідно до ст. 61 ЦПК України, чинної на час вирішення спору, ці обставини не підлягали доказуванню та мали бути враховані при вирішенні цієї справи.

Зазначав, що відповідачами було надано неправдиву інформацію нотаріусу, який здійснив реєстрацію договору купівлі продажу спірної земельної ділянки, оскільки їм було відомо, що на цій земельній ділянці знаходиться двоповерхова цегляна будівля, яка не належала в момент продажу відповідачу ОСОБА_4, але суд першої інстанції не звернув уваги на дану обставину, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення.

Отже, відповідач ОСОБА_5 згідно з договором купівлі продажу спірної земельної від 22.04.2013 року придбав лише земельну ділянку. Жодних споруд, будівель, будівельних матеріалів, двоповерхової цегляної будівлі, що знаходилася на земельній ділянці, відповідачем ОСОБА_5придбано не було.

Посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги та не надано належної правової оцінки договору від 24.04.2013 року № 190/04/13 на виконання будівельних робіт, згідно з яким будинок не будувався, а проводився косметичний ремонт спірного будинку. Судом першої інстанції не надано належної оцінки відсутності у відповідача відповідного дозволу на виконання будівельних робіт, тим доказам, що відповідачами було самовільно, без належних на те підстав зайнято будинок, який їм не належав. Вказував, що внаслідок незаконних дій відповідачів було порушено право власності позивача.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року в частині незадоволених вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу садового будинку недійсним, його витребування у ОСОБА_6 та скасування державної реєстрації садового будинку - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до цього суду.

Таким чином, Київський апеляційний суд у даному провадженні перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу садового будинку недійсним, його витребування у ОСОБА_6 та скасування державної реєстрації садового будинку за відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_5

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги та просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_11 та представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_12 вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи ОСОБА_7 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутність у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_2 в останній заяві про уточнення позовних вимог від 10 листопада 2016 року просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, загальною площею 110,2 кв.м, житловою площею 48,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, який був зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. 11 листопада 2014 року за № 5151;

- витребувати у відповідача ОСОБА_6 садовий будинок, загальною площею 110,2 кв.м. житловою площею 48,4 кв.м., за знаходиться за адресою АДРЕСА_3, шляхом зобов'язання ОСОБА_6 звільнити вказаний будинок та повернути будинок у володіння, користування, розпорядження ОСОБА_2 у стані, придатному для проживання та подальшої експлуатації;

- скасувати за ОСОБА_6, ОСОБА_5 державну реєстрацію садового будинку, загальною площею 110,2 кв.м. житловою площею 48,4 кв.м., за знаходиться за адресою АДРЕСА_3.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що належна йому на праві власності земельна ділянка була відчужена всупереч його волі шляхом реалізації арештованого майна на прилюдних торгах 8 січня 2013 року, які рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року визнані недійсними, отже, належне йому майно вибуло з його володіння поза його волею та на підставі статті 388 ЦК України підлягає поверненню.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано належних доказів у відповідності до ч. 2 ст.59 ЦПК України, які б підтверджували право власності на садовий будинок та правомірність вимог позивача щодо повернення садового будинку із чужого незаконного володіння відповідно до статей 387, 388 ЦК України. Вважав підстави для визнання договору купівлі-продажу зазначеного садового будинку недійсним відсутніми, а право власності на це майно набутим правомірно.

Також суд першої інстанції виходив з того, що садовий будинок на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1, було зведено у 2007 році, але дані про індивідуальні характеристики, зовнішній та внутрішній стан такого будинку не визначено. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність дозволу на будівництво або введення будинку в експлуатацію, також не надано правовстановлюючих документів на будинок.

При цьому зазначив про те, що витребування у ОСОБА_13 садового будинку, загальною площею 110,2 кв. м, житловою площею 48,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передачі його позивачу, а також щодо скасування за ОСОБА_13 державної реєстрації вищезазначеного садового будинку, суд вважає безпідставними, неправомірними та необґрунтованим, оскільки згідно вимог закону - статей 387, 388 ЦК України витребувати майно із чужого незаконного володіння має право тільки власник майна, а позивач ОСОБА_14 власником цього майна не є і не був, своє право власності на спірний будинок у встановленому законом порядку не оформляв.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2009 року Святошинським районним судом м. Києва було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітної плати. У зв'язку з невиконанням боржником судового рішення у добровільному порядку державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва було розпочато примусове виконання цього рішення та 10 червня 2009 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

16 вересня 2011 року, відповідно до заяви стягувача ОСОБА_7 щодо накладення арешту на майно боржника в зв'язку з несплатою аліментів, державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 29 травня 2012 року державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна - земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_1

Зазначені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року ( а.с. 8-12, т. 1).

Відповідно до копії державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 20 листопада 2006 року, ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку АДРЕСА_1), площею 0,0453 га, на підставі рішення Київської міської ради від 14 березня 2002 року № 282-6/1716, для ведення садівництва ( а.с. 246, т. 2).

На виконання заявки державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві ТОВ «УкрспецторгГрупп» 08 січня 2013 року було проведено прилюдні торги по реалізації нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2, а саме: земельної ділянки площею 0,0453 га кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0453 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Переможцем торгів згідно протоколу № 11-0454/12 став ОСОБА_4

На підставі акту державного виконавця про прилюдні торги від 12 березня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко H. M., було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 12 березня 2013 року за реєстровим № 863.

Право власності ОСОБА_16 на земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 березня 2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0.

22 квітня 2013 року ОСОБА_4 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Герасименко H. M., зареєстрованого в реєстрі за № 1614.

Не погоджуючись з проведеними прилюдними торгами по реалізації нерухомого майна ОСОБА_2 в березні 2013 року оскаржив прилюдні торги.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року в справі №22-ц/796/6668/2015 позов ОСОБА_2 було задоволено: визнано недійсними прилюдні торги від 08.01.2013 року з продажу нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,0453 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2; визнано недійсним протокол № 11-0454/12 проведення прилюдних торгів від 08 січня 2013 року, що складений ТОВ «УкрспецторгГрупп»; визнано недійсним акт державного виконавця про прилюдні торги від 05 лютого 2013 року, затверджений начальником відділу ДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві; визнано недійсним свідоцтво, посвідчене 12 березня 2013 року приватним нотаріусом ГерасименкоH.М. про належність ОСОБА_4 на праві власності майна, що складається із земельної ділянки площею 0,0453 га, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0453 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_2

Апеляційним судом м. Києва в рішенні від 28 травня 2015 року були встановлені порушення порядку реалізації арештованого майна на прилюдних торгах від 08 січня 2013 року, зокрема, згідно з актом опису й арешту майна від 29 травня 2012 року державним виконавцем у присутності представника торгуючої організації ТОВ «УкрспецторгГрупп» було описано та арештовано таке майно: земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею, 0,0453 га, яка належить ОСОБА_2, розташований на цій земельній ділянці двоповерховий цегляний будинок та велика кількість будівельних матеріалів на території цієї земельної ділянки. Вартість будівельних матеріалів, з яких збудований будинок, не враховувались під час оцінки майна. Тобто, було встановлено порушення вимог пункту 3.2. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5, оскільки з прилюдних торгів фактично було продане описане та арештоване нерухоме майно - двоповерхова цегляна будівля, оцінка вартості якої проведена не була, відповідні документи щодо майна до ТОВ «УкрспецторгГрупп» не передавались (т.1, а.с. 8-12).

22 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі - продажу спірної земельної ділянки. В момент його укладення приватному нотаріусу Герасименко H.М. було подано заяву, якою вони стверджували, що спірна земельна ділянка вільна від будь-яких будівель і споруд (т.1, а.с. 82-84).

Проте, відповідно до акту опису й арешту майна, складеного державним виконавцем 29 травня 2012 року, на спірній земельній ділянці розташований двоповерховий цегляний будинок, на території знаходиться велика кількість будівельних матеріалів, приблизно 1 куб.м. ( а.с. 5-7, т. 1).

Як вбачається з договору № 190/04/13 від 24 квітня 2013 року, укладеного між ТОВ «Тред Лайн М» та ОСОБА_5, відповідачем було замовлено виконання ремонтно-будівельних робіт садового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1 відповідно до проектно-кошторисної документації на суму 401 489 грн., яка не включає витрати замовника на необхідні матеріали ( а.с. 228-230,т.1).

Відповідно до акту виконаних робіт від 01 квітня 2014 року, підписаного замовником ОСОБА_5 та директором ТОВ «Тред Лайн М» , виконавцем були виконані ремонтно-будівельні роботи приватного будинку за вказаною адресою, зокрема: підготовка, армування, бетонування майданчика під авто, бетонування пішохідної стежки, укладання тротуарної плитки, кладка цеглою несучих елементів паркану, підсилення фундаменту, демонтаж (розбирання) зовнішньої стіни, підшивка даху, утеплення будинку пінопластом зовні, встановлення укосів будинку, монтаж каналізації. Також були здійснені внутрішні роботи в будинку: кладка цегляна, кладка піноблоків, стяжка підлоги, обшивка гіпсокартоном, штукатурка стін, проведення електропроводки, укладання плитки у ванній кімнаті, встановлення санвузла, душової кабіни, бойлера, укладання плитки на 1-му поверсі, демонтаж міжповерхового перекриття, монтаж перегородок цеглою, утеплення мансарди та інші роботи ( а.с.231, т. 1).

24 червня 2014 року Департаментом містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації ОСОБА_5 було видано будівельний паспорт на будівництво садового будинку ( а.с. 3-9, т. 2).

10 вересня 2014 року на замовлення ОСОБА_5 ТОВ «Проекттехсервісбуд» було складено технічний паспорт на двоповерховий садовий будинок, загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 48,4 кв.м. У технічному паспорті зазначено, що рік побудови будинку - 2014, опис основних конструктивних елементів будинку: фундамент - бетон, стіни - піно-блок 0,5, цегла, покрівля - металочерепиця, перекриття - дерев'яне, підлога - плитка, ламінат, висота - 5,9 м. Інвентаризаційна вартість - 651 408 грн. ( а.с. 10-14, т. 2).

23 вересня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві було зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації «Будівництво садового будинку по АДРЕСА_1 відповідно до якої забудовником будинку є ОСОБА_5 Інформація про проектну документацію - будівельний паспорт від 24.06.2014 року, виданий департаментом містобудування та архітектури КМДА. ( а.с. 179- 183, т. 2 ).

30 жовтня 2014 року державним реєстратором Мироненко Д.О. Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - садовий будинок за вказаною адресою, загальною площею 110,2 кв.м., житловою площею 48,4 кв.м. ( а.с. 116, т. 2).

11 листопада 2014 року між ОСОБА_5, від імені якого діяла представник ОСОБА_19, та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу вказаного садового будинку за 608 250 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. за реєстровим № 5151 ( а.с. 114-115, т. 2).

Таким чином, право власності на садовий будинок було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 відповідно до вимог закону: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) від 30 жовтня 2014 року з номером запису про право власності 7526746, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданий Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві від 30 жовтня 2014 року.

За викладених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в момент укладення договору купівлі-продажу спірного садового будинку від 11 листопада 2014 року відповідач ОСОБА_5 правомірно та на законних підставах володів та мав право розпоряджатись садовим будинком.

Позивач, як на підстави недійсності правочину посилається на недодержання в момент вчинення оспорюваного правочину сторонами вимог, що встановлені ч. 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Проте позивачем та його представниками не наведено жодної підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину в порядку ст. 203, 215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу спірного будинку недійсним, оскільки договір укладений відповідно до вимог закону щодо письмової форми, нотаріального посвідчення та державної реєстрації й правомірності набуття права власності за цим договором.

В суді апеляційної інстанції представники позивача зазначили, що підставою недійсності даного договору купівлі-продажу є його невідповідність вимогам цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_20 привласнив будинок, що належав позивачу ОСОБА_2, отримав на своє ім'я свідоцтво про право власності, та продав будинок, який йому не належить.

Відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Однак незаконність набуття у власність садового будинку відповідачами ОСОБА_20, ОСОБА_6 прямо не випливає із закону, і судом не встановлена. На час укладення договору купівлі-продажу спірного садового будинку від 11 листопада 2014 року відповідач ОСОБА_5 на законних підставах мав право розпоряджатись садовим будинком, вимоги ст. 658 ЦК України порушено не було, оскільки свідоцтво про право власності на спірний будинок було видане ОСОБА_5 на підставі декларації про готовність новозбудованого об'єкта до експлуатації, зареєстрованої в установленому законом порядку. Законність виданого відповідачу свідоцтва про право власності не була предметом оскарження і свідоцтво не визнане недійсним в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу садового будинку від 11 листопада 2014 року недійсним відповідно до положень ст. 203, 204, 215, 328, 658 ЦК України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу спірного садового будинку недійсним, його витребування у ОСОБА_6, позивач посилався на те, що земельна ділянка на час її арешту та продажу з прилюдних торгів була ним забудованою, на ній розташований двоповерховий цегляний будинок, вартість будівельних матеріалів з якого збудований будинок не враховувались під час оцінки майна, та велика кількість будівельних матеріалів на території цієї земельної ділянки. Зазначені обставини були встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили і відповідно до ст. 61 ЦПК України, чинної на час вирішення спору, і ці обставини не підлягали доказуванню та мали бути враховані при вирішенні цієї справи.

Проте зазначені доводи колегія суддів не приймає до уваги як підставу для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що двоповерховий будинок, визначений у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 30 жовтня 2014 року, з технічними характеристиками, зазначеними у технічному паспорті на будинок від 10 вересня 2014 року, є тим самим об'єктом, наявність якого на земельній ділянці встановлена рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року.

Посилання представників позивача на те, що відповідач ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 належний позивачу будинок, здійснивши лише косметичний ремонт будинку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем не доведено, що садовий будинок як об'єкт нерухомого майна, який він просить витребувати у ОСОБА_6, існував на час його опису і арешту державним виконавцем, проведення прилюдних торгів.

Згідно з довідкою в.о. голови правління СТ «Світанок» від 14.03.2013 року на садовій ділянці АДРЕСА_1 знаходиться 2-х поверхова з білого кирпича будівля, яка не була ОСОБА_2 приватизована (а.с. 235, т. 2).

Посилання представників позивача на іншу довідку СТ «Світанок» від 01 березня 2013 року ( а.с. 244, т. 2), відповідно до якої садовий будинок АДРЕСА_1 в СТ «Світанок», загальною площею 120 кв.м., був побудований господарчим способом в 2007 році та введений в експлуатацію в 2008 році, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки довідка садового товариства не є належним доказом прийняття об'єкта нерухомості в експлуатацію, а доказів, визначених Постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 22 вересня 2004 року «Про порядок прийняття закінчених будівництвом об'єктів», - позивачем суду не надано, як і будь-яких доказів, які б підтверджували ступінь готовності зазначеного об'єкта до експлуатації та інші його технічні характеристики, що підтверджують факт завершення будівництва ( створення об'єкта нерухомого майна).

Під час розгляду справи в суді позивачем не надано правовстановлюючих документів на спірний садовий будинок, технічного паспорту на будинок, а також доказів щодо індивідуальних характеристик садового будинку (загальна площа, жила площа, інженерне обладнання будинку тощо), зовнішнього та внутрішнього стану будинку станом на час проведення опису й арешту майна, проведення прилюдних торгів, які б дозволяли ідентифікувати об'єкт незавершеного будівництва, що знаходився на земельній ділянці станом на 2012 рік, з будинком, як об'єктом нерухомого майна, що на даний період часу знаходиться у власності ОСОБА_6

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

З вищевикладених підстав колегія суддів вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не було враховано встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року обставини про те, що на спірній земельній ділянці розташований двоповерховий цегляний будинок, вартість будівельних матеріалів, з яких збудований будинок, не враховувались під час оцінки майна, та велика кількість будівельних матеріалів на території цієї земельної ділянки.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про витребування садового будинку у ОСОБА_6 та передачі його позивачу, оскільки за нормами статей 387, 388 ЦК України витребувати майно із чужого незаконного володіння має право тільки власник майна, а позивач не є власником садового будинку і не був ним, доказів належності йому об'єкта нерухомого майна, власником якого на даний період часу є добросовісний набувач ОСОБА_6, позивач не надав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року - в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу садового будинку недійсним, витребування будинку у ОСОБА_6 та скасування державної реєстрації садового будинку - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.