ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8459/19 Справа № 199/393/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року по справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2019 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди у розмірі 102 805,91 грн., завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 лютого 2016 року, ОСОБА_1 , керуючи службовим автомобілем марки «Toyota Prius», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , втратив пильність та заснув за кермом, внаслідок чого здійснив наїзд на електроопору та паркан громадян, які мешкають по АДРЕСА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди службовий автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн..

30 грудня 2016 року службовий автомобіль «Toyota Prius», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було перереєстровано, внаслідок чого йому було присвоєно державний реєстраційний номер 11 3856. Відповідно до Висновку експертного дослідження № 19/12.2 від 25 квітня 2017 року, проведеного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій було пошкоджено службовий автомобіль складає 102 805,91 грн..

Позивач, посилаючись на те, що своїми неправомірними діями ОСОБА_1 завдав механічних пошкоджень службовому автомобілю, який не відремонтований, просив суд стягнути з відповідача на свою користь, завдану майнову шкоду в розмірі 102 805,91 грн. та судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем пропущено річний строк, передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, так як про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо 11 лютого 2016 року, а постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, проте до суду з цим позовом позивач звернувся лише 15 січня 2019 року.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн..

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції Національної поліції України посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати в повному обсязі, а додаткове в частині задоволення заяви про стягнення судових витрат, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні заяви про стягнення судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на спірні правовідносини не розповсюджується положення Кодексу законів про працю, оскільки питання проходження служби в Національній полії регулюються спеціальним законом - ЗУ "Про Національну поліцію". Апелянт зазначає, що відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, нормами Кодексу законів про працю не передбачено, натомість таке відшкодування повністю врегульовано нормами Цивільного Кодексу України. Крім того, апелянт зазначає, що про заподіяння відповідачем шкоди йому стало відомо 09 серпня 2017 року, отримавши постанову суду, якою відповідача було визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Також, апелянт вказує, що витрати на надання правничої допомоги не підтверджені належними доказами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем річного строку, передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що наказом Департаменту патрульної поліції №9 від 21 січня 2016 року рядового поліції ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції в м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції.

10 лютого 2016 року згідно з розстановкою сил та засобів цієї роти, екіпаж №109, до складу якого також входив і ОСОБА_1 , заступив на патрулювання на службовому автомобілі марки «Toyota Prius», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Встановлено, що 11 лютого 2016 року ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Toyota Prius» державний номерний знак НОМЕР_1 , відволікся від керування, а саме заснув, в результаті чого скоїв наїзд на перешкоду (стовб), тим самим порушив вимоги п. 2.3б ПДР України. Внаслідок чого, службовий транспортний засіб зазнав механічних ушкоджень. Тим самим він скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, а саме порушення учасником дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КупАП.

30 грудня 2016 року службовий автомобіль марки «Toyota Prius», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було перереєстровано, внаслідок чого йому було присвоєно державний реєстраційний номер 11 3856.

Згідно з Висновком експертного дослідження Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України №19/12.2-172 від 25 квітня 2017 року, вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій було пошкоджено службовий автомобіль «Toyota Prius», складає 102 805 грн. 91 коп. (а.с. 4-5).

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є ЗУ «Про національну поліцію».

Статтею ст. 19 вказаного Закону передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

В той же час, у Законі відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд вірно прийшов до висновку, що на поліцейського як на працівника поширюються норми трудового законодавства, а тому при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю.

При цьому, суд вірно зазначив, що застосування до спірних правовідносин ст. 22 ЦК України та ст. 1166 ЦК України є неможливим, оскільки ОСОБА_1 виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб, а тому відповідальність має наставати за нормами трудового права.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Доказів щодо повної матеріальної відповідальності поліцейського ОСОБА_1 відповідно до вимог, передбачених ст. 134 КЗпП України, не надано.

Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до нього підлягає застосуванню ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача.

Згідно із ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Встановивши, що позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо 11 лютого 2016 року, а постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, проте до суду з цим позовом позивач звернувся 15 січня 2019 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск останнім річного строку, передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України.

При цьому, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вірно вважав необхідним стягнути з позивача на користь відповідача 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апелянта в скарзі про те, що на спірні правовідносини не розповсюджується положення Кодексу законів про працю, оскільки питання проходження служби в Національній полії регулюються спеціальним законом - ЗУ "Про Національну поліцію", - колегія суддів вважає необґрунтованими, так як у вищезазначеному законі відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських та відшкодування ними матеріальної шкоди.

Твердження апелянта про те, що відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, нормами Кодексу законів про працю не передбачено, натомість таке відшкодування повністю врегульовано нормами Цивільного Кодексу України, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки підстави відшкодування шкоди, що передбачені ст. 1166 ЦК України, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Підстави, умови порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі організації, встановлені главою ІХ КЗпП України.

Доводи апелянта про те, що про заподіяння відповідачем шкоди йому стало відомо 09 серпня 2017 року, отримавши постанову суду, якою відповідача було визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди, - колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваних рішень.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, надавши їм належну оцінки, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржувані рішення як такі, що відповідають нормам матеріального та процесуального права повинні бути залишені без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко