693/1043/18
2/693/47/19
РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2019 м. Жашків

Жашківський районний суд Черкаської області

в складі: головуючого судді - Шимчика Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Середюк О.А.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача-адвоката - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Жашків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування власністю.

В обгрунтування позову позивач вказала, що рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 12 березня 2018 року по справі №693/6/18 було поділено між нею та ОСОБА_2 в рівних частинах спільне сумісне майно подружжя, а саме: автомобіль - пасажирський мікроавтобус HYUNDAI Y1 ND, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, який згідно свідоцтва про реєстрацію САС 108368 зареєстровано на відповідача ОСОБА_2, та припинено право спільної сумісної власності на вказаний транспортний засіб. Таким чином, придбаний автомобіль є спільною частковою власністю.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Ч.1 ст.356 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Автомобіль поділити в натурі без втрати його цільового призначення неможливо, тому він є неподільною річчю.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Автомобіль є неподільною річчю і на протязі всього часу ним користується лише відповідач. З моменту набрання рішенням законної сили позивач не мала змоги не тільки користуватися своїм майном, а навіть пересвідчитися у його наявності, оскільки відповідач ховає автомобіль у гаражі, ні документів, ні ключів від нього позивачу не надає.

Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням не перешкоджати їй у користуванні її часткою в майні або ж домовитися про порядок користування. Але домовленості про порядок володіння та користування автомобілем між сторонами не досягнуто.

У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК україни власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За вказаних вище обставин позивач звернулася до суду з позовомпро усунення перешкод у праві користування власністю, в якому просила зобовязати ОСОБА_2 не перешкоджати їй користуватися автомобілем - пасажирським мікроавтобусом HYUNDAI Y1 ND 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, шляхом передачі їй дублікату ключів від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля, не чинити перешкоди у користуванні даним автомобілем, а також встановити наступний порядок користування: перший місяць після набрання законної сили рішенням суду передати автомобіль у користування ОСОБА_1, наступний місяць за попереднім передати автомобіль у користування ОСОБА_2, і в подальшому користуватися автомобілем почергово, з передачею майна щомісяця. Судові витрати просить покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат ОСОБА_3, який діє на підставі ордера серії ЧК №68359 від 08.01.2019р. та договору про надання правничої допомоги від08.01.2019р., заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 не має посвідчення водія так як і права керувати транспортним засобом, що свідчить про неможливість реалізувати своє право на користування спільним майном самостійно.

Суд, вислухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

На підставі ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 1 статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом установлено наступні обставини.

На підставі рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 12 березня 2018 року по справі №693/6/18 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільне сумісне майно подружжя, а саме: автомобіль - пасажирський мікроавтобус HYUNDAI Y1 ND, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, було поділено в рівних частинах та припинено право спільної сумісної власності на вказаний транспортний засіб.

Згідно свідоцтва про реєстрацію САС 108368 автомобіль - пасажирський мікроавтобус HYUNDAI Y1 ND, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, зареєстровано на ОСОБА_2 30.05.2009р.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Оскільки автомобіль поділити в натурі без втрати його цільового призначення неможливо, він є неподільною річчю.

Ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У відповідності до частин 1 та 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Ч.1 ст.13 ЦК України чітко визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Таким чином, межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі «дозволено все, що прямо не заборонено законом», а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці.

Статтею 15 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії.

У судовому засіданні установлено, що позивач ОСОБА_1 не отримала у встановленому порядку право на керування транспортними засобами, не має посвідчення водія, а тому не в змозі самостійно реалізувати своє право на користування спірним майном, що свідчить про пряму заборону щодо користування транспортним засобом, передбачену іншими актами цивільного законодавства, зокрема Законом України «Про дорожній рух».

Відповідно ст.16 Закону України «Про дорожній рух» водій має право довіряти у встановленому порядку право користування і розпорядження приватним транспортним засобом іншій особі, яка має відповідне право на керування.

Отже, відповідач ОСОБА_2 має право довірити керування транспортним засобом позивачу лише в тому випадку, коли позивачОСОБА_1 отримає у встановленому порядку право на керування транспортним засобом, тобто пойде відповідне навчання та отримає посвідчення водія.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи встановлені обставини, оцінивши наявні в матеріалах справи докази та врахувавши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, та вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15,16 Закону України «Про дорожній рух», ст.ст.13, 15, ч.1 ст.317, ст.ст.2,4,5,12,19, ч.ч.1,2 ст.76, ст.ст.77, ч.1 ст.81, п.2 ч.2 ст.141, ст.ст. 258-259, ч.ч.1,2,5 ст. 263, ст.ст.265, 268, 272-273, 354 Цивільного процесуального України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 5 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 06 березня 2019 року.

Головуючий суддя: Роман Васильович Шимчик