ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2579/18 Номер провадження 22-ц/814/135/19Головуючий у 1-й інстанції Маханьков О.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Дряниці Ю.В., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Діхтяр Т.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 2018 року (повний текст виготовлено 09 жовтня 2018 року) та на додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1, зокрема, відповідачу належить 1/4 частина цієї квартири. Сторони не є родичами чи членами однієї сім'ї, відповідач в зазначеній квартирі не проживає, та не погоджується добровільно продати свою частку в квартирі позивачу. Позивачу належить 3/4 частин цієї квартири. ОСОБА_4 зазначає, що відносини з відповідачем унеможливлюють їх спільне проживання в однокімнатній квартирі.

З урахуванням наведеного прохала: припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 60000,00 грн., що знаходяться на депозитному рахунку ТУ ДСАУ в Полтавській області та внесені ОСОБА_4 11.04.2018 року (квитанція №1 на суму 49000,00 грн., квитанція №2 на суму 11000,75 грн.) з призначенням платежу - відшкодування ј частини квартири АДРЕСА_1 для ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_4 права спільної часткової власності на ј частину квартири АДРЕСА_1, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1.

Визначено виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1) в рахунок компенсації за 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 грошові кошти в сумі 60000,75 грн., внесені ОСОБА_4 на депозитний рахунок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області на підставі квитанцій № 1 та № 2 від 11.04.2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) сплачених позивачем витрат на проведення будівельно-технічного дослідження у сумі 800,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) в дохід держави судові витрати в сумі 704,80 грн.

Додатковим рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1409,60 грн. (а.с.178-179).

З вказаними рішеннями не погодився відповідач, представник якого в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 09.10.2018 року та від 17.12.2018 року скасувати на ухвалити нове рішення про відмову в позові та нове рішення з питань стягнення судових витрат у даній справі.

В обґрунтування доводів скарги на рішення суду від 09.10.2018 року зазначає, що положення статті 362 ЦК України не можна застосовувати до даних правовідносин, оскільки апелянт в жодній мірі не мав наміру здійснювати продаж належної йому частки у праві спільної сумісної власності.

Вказує, що місцевий суд належним чином не обґрунтував свого висновку про те, що припинення права власності ОСОБА_2 на частку в квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам членам його сім'ї.

Зазначає, що розмір частки - ј, не можна вважати незначною, оскільки навіть грошовий її вираз 60 тис. гривень майже у 33 рази перевищує прожитковий мінімум.

Зауважує, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що сторони не можуть домовитися про порядок користування спільним майном, при цьому вказує, що більш альтернативним варіантом було б оплатне користування спільним майном чи його спільний продаж з виплатом кожному зі співвласників його частки у вартості.

Також, вказує, що на час прийняття рішення суду курс долара до національної валюти гривні змінився від того, який був установлений в оцінці спірного майна, а тому і вартість його частки зросла та є більшою за визначені в рішенні суду 60000,00 грн.

Окрім того, вказує, що суддя, який розглядав даний спір в суді першої інстанції повинен був заявити самовідвід, про відповідних дій не вчинив

В поданій апеляційній скарзі на додаткове рішення місцевого суду скаржник зазначав, що вказує. що місцевим судом було невірно обраховано судовий збір оскільки, на його думку, ОСОБА_4 було заявлено саме дві позовні вимоги майнового характеру.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 прохала у задоволенні апеляційних скарг відмовити, рішення та додаткове рішення місцевого суду залишити в силі, оскільки вважає, що подані апеляційні скарги є безпідставними, необґрунтованими, надуманими та такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях.

Вважає, що в даній справі суд першої інстанції надав вірну оцінку доводам, стосовно того, що відповідач житлом забезпечений, жодного дня у спірному домоволодінні не проживав, та не збирається проживати, не вчиняв дій щодо утримання квартири, проведення ремонту, сплати комунальних послуг, з моменту набуття права власності на частку квартири не укладав та не мав наміру укладати з позивачем угод щодо користування житлом, а тому, на думку позивача, було вірно застосовано норми ст. 365 ЦК України та припинено право власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Вказує, що місцевий суд вірно визначив розмір грошової компенсації частки відповідача у праві власності на кватиру, при цьому, доводи апелянта про вимірювання категорії незначної часки прожитковим мінімумом вважає безпідставним, оскільки апелянт помиляється у правовій природі таких правовідносин.

Відповідачем подано відповідь на відзив в якій ним наведено власні доводи щодо спростування обставин зазначених позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, та підтримано подану ним апеляційну скаргу.

У судовому засіданні відповідач та його представник доводи апеляційних скарг підтримали та прохали їх задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав та прохав її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14.10.2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 12 частину квартиру, задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спільне сумісне майно подружжя, а саме на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 листопада 2014 № 29924575, 19 листопада 2014 року державним реєстратором Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області Щербаковою К.Ю. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2018 року, виданого Приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Марченко Н.А. та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.02.2018 року, індексний номер №113468073, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Також, яке убачається з вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2018 року, відповідач ОСОБА_2 має право на ј частку спірної квартири.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, що позивач не є родичем чи членом сім'ї ОСОБА_2

Згідно висновку експерта № 16-18 будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_1 від 30.03.2018 року, технічна можливість виділити в натурі кожному із співвласників у самостійні об'єкти нерухомості належну їм частку майна згідно розміру їхніх часток у праві спільної часткової власності не існує. Облаштування у зазначеній квартирі згідно розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності двох окремих виходів, окремих санвузлів, підключень до мереж електро-газо-водопостачання, без втрати, знищення чи зміни цільового призначення майна не представляється можливим (а.с.18-24).

Також, як убачається зі Звіт про оцінку майна від 20.02.2018 року ринкова вартість цієї квартири складає 240003,00 грн. (а.с.25-47).

Задовольняючи позов місцевий суд виходив із його обґрунтованості, та, даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, прийшов до висновку, що наявні підстави для припинення права власності відповідача на 1/4 частину в спільному майні спірної квартири та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину цієї квартири, яка належить ОСОБА_2 з виплатою йому грошової компенсації вартості даної частки у сумі 60000,75 грн.

Такі висновки в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1,2 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам йог сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (постанова ВСУ від 16.01.2012 р. у справі № 6-81цс11).

Судом першої інстанції установлено, що частка, яка належить відповідачеві, може бути визнана незначною та такою, що не може бути виділена із спільного майна.

Згідно Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 загальна площа спірної однокімнатної квартири становить 32,2 кв.м., з них житла - 20,06 кв.м. та площа місць загального користування (підсобна) - 11,6 кв.м. Відтак, належна відповідачу 1/4 частка жилої площі в розрахунку на квадратні метри буде становити: 8,05 кв.м., тобто вона є незначною, відповідно не може бути виділена з однокімнатної квартири.

Неможливість виділу належної відповідачу частки підтверджено також висновком експерта №16-18 будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_1 від 30.03.2018 року.

З огляду на наведене, враховуючи похилий вік ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2), неможливість спільного проживання співвласників в однокімнатній квартирі, за наявності неприязних стосунків (що підтверджується матеріалами справи) та неможливість ні позивача ні відповідача у повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм на праві власності майном, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності підстав для задоволення позову.

Також, матеріалами справи установлено, та не спростовано сторонами по справі, що відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає та не проживав, з позивачем має явно неприязні стосунки, що підтверджується наявними у матеріалах справи судовими рішеннями по справах між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, неодноразовими зверненнями останнього до правоохоронних органів та ВДВС (а.с.107-116).

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що у даному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном, припинення частки у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами наявними у матеріалах справи.

Твердження апеляційної скарги стосовно того, що положення статті 362 ЦК України не можна застосовувати до даних правовідносин, оскільки апелянт в жодній мірі не мав наміру здійснювати продаж належної йому частки у праві спільної сумісної власності, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки при вирішенні даного спору суд як першої так і апеляційної інстанції керувався положеннями ст. 365 ЦК України, яка саме і регулює правовідносини, що склались між сторонами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що розмір частки - ј, не можна вважати незначною, оскільки навіть грошовий її вираз 60 тис. гривень майже у 33 рази перевищує прожитковий мінімум, є неспроможним, оскільки розмір частки ОСОБА_2 у спільному сумісному майні становить ј частки, тобто 8,05 кв.м, а тому її можна вважати є незначною, зокрема з урахуванням обставин справи в їх сукупності - не можливість виділу часток з однокімнатної квартири, неможливість спільного користування нерухомим майном, тощо.

Окрім того, доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що сторони не можуть домовитися про порядок користування спільним майном, при цьому вказує, що більш альтернативним варіантом було б оплатне користування спільним майном чи його спільний продаж з виплатом кожному зі співвласників його частки у вартості, суд апеляційної інстанції до уваги також не приймає, оскільки матеріали справи не містять доказів про намір сторін спільно домовитись про порядок користування належним їм майном, відтак, можна зробити висновок про неможливість здійснення відповідної домовленості, зокрема з урахуванням наявності доказів про явну неприязність стосунків сторін по справі. При цьому, оскільки апелянт не заперечує про можливий спільний продаж майна з виплатою кожному зі співвласників його частки у вартості, то суд розцінює даний факт, як згоду ОСОБА_2 на виплату йому компенсації у праві спільної сумісної власності, проте не у спосіб визначений позивачем.

Також, заперечення скаржника щодо припинення його права на частку у спільному майні та присудження йому вартості відповідної частки не можуть бути взяті до уваги, оскільки законом не передбачено надання згоди співвласником на виплату йому компенсації, що є логічним та юридично закріпленим нормою ч.2 ст.365 ЦК України наслідком припинення права на частку у спільному майні та випливає зі змісту даної норми.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_4 попередньо внесено вартість частки ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду.

Відтак, місцевий суд в повній мірі вірно та об'єктивно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого та законного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 в повному обсязі.

Твердження в апеляційній скарзі стосовно того, що на час прийняття рішення суду курс долара до національної валюти гривні змінився від того, який був установлений в оцінці спірного майна, а тому і вартість його частки зросла та є більшою за визначені в рішенні суду 60000,00 грн. є безпідставним, оскільки у Звіті про оцінку майна від 20.02.2018 року ринкова вартість спірної квартири складає 240003,00 грн. та визначена саме у національній валюті гривні, а зазначення її еквіваленту в доларах США - 8886,00, не свідчить про наявність підстав для визначення дійсної вартості об'єкту нерухомості в доларах США, та про наявність підстав при визначенні суми компенсації вартості частки ОСОБА_9 перерахунку про курсу долара на день винесення відповідного судового рішення.

Посилання апелянта на те, що суддя, який розглядав даний спір в суді першої інстанції повинен був заявити самовідвід, проте відповідних дій не вчинив, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки скаржником не вказано на підстави для самовідводу судді визнанні у ст.36-37 ЦПК України, та розгляд визначеним суддею даного спору в жодній мірі не вплинув на правильність висновків місцевого суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Окрім того, апелянт не був обмежене ний в праві заявити відповідному судді відвід у передбаченому законом порядку.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Також, згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Згідно п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати

Так, зі змісту резолютивної частини позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 прохала суд: - припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на ј частину квартири АДРЕСА_1; - стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 60000,75 грн., що знаходиться на депозитному рахунку ТУ ДСАУ в Полтавській області та внесені ОСОБА_4 11.04.2018 року (квитанція №1 на суму 49000,00 грн. та Квитанція №2 на суму 11000,75 грн.) з призначенням платежу - відшкодування ј частини квартири АДРЕСА_1 для ОСОБА_2; - визнати за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на ј частину квартири АДРЕСА_1; вирішити питання судових витрат (а.с.1-3).

Тобто позивачем при подачі позову заявлялись дві немайнові позовні вимоги (перша та третя) та одна майнова вимога (друга).

Окрім того, матеріалами справи установлено, що позивач є інвалідом 2 групи, що підтверджується Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0555557 від 21.10.2016 року (а.с.52), тобто особою звільненою від сплати судового збору згідно положень п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Відповідно до п.12-13 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно. Якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди.

При цьому, ухвалюючи судове рішення від 09.10.2018 року місцевий суд стягнув з відповідача на користь держави судовий збір лише за одну заявлену позовну вимогу, а питання про стягнення судового збору ще по двом вимогам залишилась не вирішеним, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

В подальшому, додатковим рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1409,60 грн. (а.с.178-179), тобто вирішено питання про стягнення судових витрат ще по двом вимогам. Відтак, місцевим судом вірно було вирішено питання судових витрат, а тому підстав для скасування додаткового рішення не вбачається.

Посилання в апеляційній скарзі на додаткове рішення стосовно того, що позивачем заявлялось лише дві майнові вимоги, є безпідставним та спростовується наведеним вище.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоди із судовими рішеннями без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та обґрунтованого вирішення питання судового збору.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 2018 року та додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12 березня 2019 року.

Головуючий суддя : ________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _____________ Ю.В. Дряниця ______________ О.Ю. Кузнєцова