Дата документу 11.02.2019
Справа № 334/8484/18
Провадження № 2/334/1323/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

11 лютого 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Запорізькою нотаріальною конторою 25.10.2018 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1103, вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя вул. Трансформаторників (стара назва ОСОБА_3), буд.85.

Згідно Домової книги на вищевказаний будинок, окрім позивачки за вказаною адресою також зареєстровані члени її сімї: дочка ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище Павленко) ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, онук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Також за вказаною адресою зареєстрована, але не проживає з вересня 2011 року дочка позивачки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка є відповідачкою по справі, факт не проживання якої підтверджується Довідкою голови квартального комітету від 07.11.2018 року.

Оскільки відповідачка не мешкає за адресою реєстрації, позивачка вимушена сплачувати надмірні комунальні послуги, а крім того, із-за реєстрації ОСОБА_2 позивачка не може скористатись своїм правом на оформлення державної житлової субсидії.

З врахуванням зазначеного, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком №85 по вул. Трансформаторників в м. Запоріжжі та зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

В судове засідання позивачка не зявилась, подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, на задоволенні позову наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачка відзив на позов не подала, в судове засідання не зявилась, про день та час слухання справи повідомлялась належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надавала, у звязку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачки, суд ухвалює заочне рішення.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився. З заявою про слухання справи без його участі та з запереченнями на позов до суду не вертався. Про слухання справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сімї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки субєктивне право власності є абсолютним.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Запорізькою нотаріальною конторою 25.10.2018 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1103, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя вул. Трансформаторників (стара назва ОСОБА_3), буд.85.

Згідно Домової книги на вищевказаний будинок, за вказаною адресою зареєстровані члени сімї позивачки: дочка ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище Павленко) ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, онук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Вказане також підтверджується долученими до позову довідками Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 12.11.2018 року та від 15.11.2018 року.

Також за вказаною адресою зареєстрована дочка позивачки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4. Факт не проживання останньої за вказаною адресою підтверджується Довідкою голови квартального комітету від 07.11.2018 року.

Згідно пояснень ОСОБА_1, не спростованих відповідачкою, станом на теперішній час остання виїхала на постійне, невідоме позивачці, місце проживання, в будинку відсутні її с особисті речі, предмети побуту, одяг, взуття, тощо.

Таким чином, відповідачка фактично більше року не проживає у належному позивачці будинку, житловим приміщенням якого не користується, не сплачує комунальні послуги, а в добровільному порядку знятись з реєстрації він не бажає, оскільки з позивачкою не підтримує родинних стосунків, тому в силу статті 405 ЦК України втратила право користування цим приміщенням, а зняття її з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення її права користування житловим приміщенням.

В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст. 11 цього Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Оскільки після визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням в будинку №85 по вул. Трансформаторників у м. Запоріжжі, позивачка не зверталась з вимогами до органу реєстрації про зняття відповідачки з реєстраційного обліку та їй не було відмовлено у цьому, то зазначену вимогу суд вважає передчасною.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 12, 27, 76-81, 258-259, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим будинком №85 по вул. Трансформаторників у м. Запоріжжі. В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.