Справа № 448/1722/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/811/2420/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

ОСОБА_1 і її представника - адвоката Савки Т.В.,

ОСОБА_2 і його представника адвоката Дуди І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 15 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 15 липня 1989 року між сторонами даного спору було зареєстровано шлюб, який рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 31.08.2016 року розірвано.

Від даного шлюбу у них є дві повнолітні доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом першої групи з дитинства, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стверджувала, що до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, які підлягають поділу, належить наступне майно: житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (в подальшому „спірний житловий будинок); автомобіль марки ВАЗ - 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , 2005 року випуску; диван-куток; меблевий гарнітур (стінка); столик журнальний (дерев`яний); шафа-прихожа.

Вважає, що дане майно слід поділити між сторонами, відступивши від засад рівності часток подружжя на об`єкти спільної сумісної власності, та визнати за нею право власності на спірний житловий будинок, а за відповідачем - право власності на зазначений автомобіль, а також диван-куток, меблевий гарнітур (стінку), столик журнальний (дерев`яний), шафу-прихожу.

В обґрунтування відступу від засад рівності часток подружжя покликається на те, що вона довгий час перебувала на заробітках у Греції і за зароблені нею гроші, які вона висилала чоловіку, останнім у 2002 році і був придбаний спірний житловий будинок. В свою чергу, відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, а зароблені ним гроші витрачав на власні потреби. Стверджує, що відповідач внаслідок своєї бездіяльності та безхазяйності довів згаданий будинок до часткового знищення і після свого повернення в України вона здійснила його ремонт, на що витратила багато часу та коштів.

Також зазначає, що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем їхні доньки залишилися проживати разом з нею у спірному житловому будинку.

Донька ОСОБА_6 , яка є інвалідом першої групи, також перебуває під її постійним доглядом та є на її утриманні, а відповідач не бере жодної участі у її утриманні, зокрема не сплачує аліменти на її утримання.

У квітні 2018 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому заперечує проти вимоги позивачки за первісним позовом щодо відступлення від засад рівності часток подружжя на об`єкти спільної сумісної власності. В обґрунтування своїх заперечень та зустрічних позовних вимог покликається на те, що впродовж усього часу перебування дружини за кордоном він працював, слідкував за домашнім господарством, виховував доньок, у спірному будинку сам зробив ремонт.

Стверджує, що після від`їзду дружини за кордон він також до доглядав і тещу (маму дружини), ОСОБА_7 , до її смерті. Після придбання ним житлового будинку він власними силами за допомогою майстрів здійснив добудову до цього будинку та облаштував окрему кухню, якої не було.

Зазначав, що після повернення позивачки за первісним позовом з Греції, а остаточно - після розірвання шлюбу 31.08.2016 року, він позбавлений права володіння та користування спірним житловим будинком і на даний час він проживає у господарській будівлі, яка служила сараєм і яку він переобладнав під житло, оскільки іншого житла для проживання в нього немає.

Також зазначає, що ні автомобіль, ні перелічені позивачкою за первісним позовом меблі йому не потрібні, оскільки він не має іншого придатного для проживання житла. Також звертає увагу на те, що позивачка не надала жодного доказу вартості рухомого майна (меблів).

Просив суд визнати за ним та відповідачкою за зустрічним позовом право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними спорудами за кожним (а.с. 117-124).

Ухвалою суду від 23.10.2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя і вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження із первісним позовом (а.с. 186).

Оскаржуваним рішенням первісний позов задоволено частково, а зустрічний позов задоволено повністю.

Ухвалено здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в наступному порядку:

- визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;

- визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 210-215).

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_1 .

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом - відмовити, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що судом не дано належної оцінки доводам позивачки за первісним позовом, які були наведеними в обгрунтування її вимоги про відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна (а.с. 228-235).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони ОСОБА_2 і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1); при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина 2); за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина 3).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (а відтак, у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає) те, що:

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 липня 1989 року по 31 серпня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_6 , яка (внаслідок психічного розладу) є особою з інвалідністю І « ОСОБА_8 » групи (а.с. 11), а ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_9 , і цей шлюб за позовом ОСОБА_1 (а.с. 77-78) було розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 31.08.2016 року (а.с. 7-8);

- під час перебування у вище згаданому шлюбі по договору купівлі-продажу від 01.10.2002 року ОСОБА_2 було куплено спірний житловий будинок (а.с. 79), а також автомобіль та інші речі, які наведені ОСОБА_1 у поданому нею до суду первісному позові;

- ОСОБА_1 у листопаді 1997 року виїхала в Грецію, де і перебувала на заробітках до травня 2016 року;

- шлюбний договір між сторонами спору не укладався, так само, як відсутня між ними домовленість про відступ від засади рівності часток подружжя (частина 1 ст. 70 СК України).

На твердження ОСОБА_2 , яке міститься у поданому ним зустрічному позові (а.с. 117-124), за 19 років перебування у Греції ОСОБА_1 додому в Україну приїжджала лише тричі: у 1999 році, у 2002 році та в 2008 році (коли померла її мати).

Заперечуючи вище наведене та стверджуючи, що вона за час перебування у Греції 12 разів приїжджала в Україну, ОСОБА_1 належними та допустимим доказами (наприклад закордонним паспортом громадянина України тощо) не підтвердила перетин кордону України 12 разів за період 1997-2016 років, а відтак це твердження апелянта колегія суддів оцінює критично.

В суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 визнала, що до суду з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 вона не зверталася і рішення про стягнення з нього аліментів не існує, а відтак доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що ОСОБА_2 не сплачує аліменти на утримання доньки ОСОБА_10 (яка є особою з інвалідністю), до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається з вище наведеного, після того, як ОСОБА_1 у листопаді 1997 року виїхала на заробітки в Грецію, ОСОБА_2 фактично сам утримував та виховував їхніх двох дітей: з віку 5 та 8 років і до досягнення ними повноліття та далі (стосовно доньки ОСОБА_10 , як особи з інвалідністю).

Незважаючи на наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_2 фактично весь час працював, що стверджується наявною у матеріалах справи копією його трудової книжки (а.с. 73-76).

В той же час, у будь-якому випадку невелика заробітна плата одного із подружжя (на твердження ОСОБА_1 у порівнянні із її заробітками в Греції) не може бути підставою для зменшення його частки або переходу на пропорційний спосіб розподілу спільної власності подружжя залежно від зробленого внеску, оскільки такий спосіб не є передбачений чинним законодавством та є неприйнятним для спільної власності подружжя.

Відтак, доводи апелянта стосовно того, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дітей, є надуманими і до уваги прийматися не можуть.

Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, сторона, яка просить суд про зменшення розміру частки другого з подружжя, має доказати не тільки існування обставини, на підставі якої обґрунтовується така вимога, а й довести, що частка другого з подружжя має бути дещо зменшена і на який саме розмір.

Заявляючи позовні вимоги, які передбачають повне позбавлення ОСОБА_2 на будь-яку частку у спірному житловому будинку, який з 2002 року по даний час є його місцем проживання, ОСОБА_1 у поданому нею позові не наводить будь-яких розрахунків стосовно того, на який саме розмір має бути зменшеною частка ОСОБА_2 при поділі всього майна подружжя, яке запропоновано ОСОБА_1 до поділу, а також доводів чому саме на такий розмір, так само, як не подає до суду доказів про наявність у ОСОБА_2 будь-якого іншого місця проживання на яке він має законні права.

Стверджуючи про те, що відповідач ОСОБА_2 внаслідок своєї бездіяльності та безхазяйності довів спірний житловий будинок до часткового знищення і після свого повернення в України вона здійснила його ремонт, на що витратила багато часу та коштів, ОСОБА_1 у поданому нею позові покликається лише на «фото, які підтверджують антисанітарний стан на момент (її) приїзду в травні 2006 року», що додаються до позову (а.с. 3).

В той же час, такі (згадані у позові) фото у матеріалах справи взагалі відсутні, так само, як відсутнє посилання на них у списку додатків до позову ОСОБА_1 (а.с. 5).

Будь яких інших доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, про «часткове знищення» спірного житлового будинку з вини ОСОБА_2 , а також про проведення його ремонту після травня 2016 року ОСОБА_1 останньою до суду подано не було і матеріали справи таких не містять.

В той же час, ОСОБА_2 до суду першої інстанції було подано відповідні матеріали (акт обстеження матеріально-побутових умов, характеристики, довідки тощо), які характеризують його з позитивної сторони: і як домовласника, і як працівника, і як батька (а.с. 63, 80-88).

За наведеного доводи апелянта про «часткове знищення» спільного майна подружжя з вини ОСОБА_2 також до уваги прийматися не можуть.

Так само, як не можуть прийматися до уваги доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що суд не поділив між сторонами спору інше майно, яке наведено ОСОБА_1 у поданому нею позові, оскільки сама ОСОБА_1 просила віддати все інше майно (крім спірного житлового будинку) відповідачу ОСОБА_2 , однак фактичну відмову суду у передачі йому цього майна (з підстав, які аргументовано у мотивувальній частині оскаржуваного рішення) сам ОСОБА_2 не заперечує та не оскаржує.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Мостиського районного суду Львівської області від 15 травня 2019 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.