Апеляційне провадження № 22-ц/824/2856/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 357/1224/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Салон-Перукарня «Золушка»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-Перукарня «Золушка», подану його представником ОСОБА_5, та ОСОБА_4,

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2018 року під головуванням судді Бондаренко О.В. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ТОВ «Салон-Перукарня «Золушка» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та за затримку у виплаті заробітної плати.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 01.07.1992 вона працювала перукарем у ТОВ «Салон-Перукарня «Золушка».

31.03.2017 року Наказом № 12 від 31.03.2017 її було звільнено за власним бажанням, на підставі статті 38 КЗпП України, проте в день звільнення з роботи їй не було виплачено нараховану заробітну плату за березень 2017 року в сумі 1 651,86 грн. та не видано копію наказу про звільнення.

В період з січня по березень 2017 року їй було нараховано заробітну плату у розмірі 5 252 грн., а виплачено 3200 грн., тоді як необхідно було б нарахувати та виплати 9600 грн. Таким чином, сума недоплати заробітної плати склала 6400 грн.

Також, їй не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за весь період роботи з 01.07.1992 по 31.03.2017, за 729 календарні дні відпустки в сумі 79 074,63 грн.

24.11.2017 на адресу відповідача була повторно направлена заява про виплату належних їй сум, а копія заяви направлена на адресу реєстрації директора Товариства.

13.12.2017 на її адресу надійшло повідомлення про надходження грошового переказу № 315 на суму 1651,86 грн. Однак, а ні середній заробіток, а ні компенсацію за невикористану відпустку відповідач їй не виплатило. На день пред'явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на її користь за час затримки розрахунку складає 108,47 грн.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила стягнути з ТОВ «Салон-Перукарня «Золушка» на її користь невиплачену їй заробітну плату за січень-березень 2017 року в сумі 4348,00 грн., компенсацію за невикористану відпусту у розмірі 79 074,63 грн., та середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01.04.2017 по 04.10.2018 у розмірі 59875,44 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 29 599,68 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 01.04.2017 по 4.10.2018 в розмірі 29 934,96 грн; вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В решті вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Салон-Перукарня «Золушка» через свого представника, звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося, зокрема на те, що суд дійшов помилкового висновку щодо дотримання позивачем строку позовної давності при зверненні до суду в травні 2018 року, оскільки ОСОБА_4 дізналася про невиплату їй нарахованої заробітної плати за березень 2017 року в день її звільнення. Компенсація за невикористану відпустку не може бути складовою заробітної плати, а тому строк позовної давності до вимог про виплату компенсації за невикористану відпустку складає лише 3 місяці.

Щодо задоволення вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то вказувало на те, що судом першої інстанції не досліджено обставини щодо нарахування роботодавцем виплат та їх отримання позивачем, що підтверджується, зокрема, відомостями нарахування заробітної плати, а також платіжними відомостями, копії яких містяться в матеріалах справи.

З рішенням суду не погодилась також і ОСОБА_4 та подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову, стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 4378 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 36102,64 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 59 875,44 грн.

На обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги посилалася, зокрема на те, що суд не звернув уваги, що виплата заробітної плати проводилася в порушення вимог законодавства, оскільки відповідач зобов'язаний був здійснити донарахування заробітної плати до розміру мінімальної заробітної плати, як це передбачено пунктом 5 розділу 2 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6.12.2016, яким встановлено, що до внесення змін до колективних договорів, угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вважає, що розрахунок середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні повинен здійснюватися із розміру фактичної заробітної плати, але не нижче мінімальної заробітної плати, оскільки нею відпрацьована повна норма годин за січень та лютий 2017 року.

Суд при визначенні розміру компенсації за невикористану відпустку помилково встановив кількість днів для розрахунку такої компенсації в кількості 528 дні. Вважає, що період відпустки по догляду за дитиною з 22.02.2001 по 22.12.2003 теж має враховуватися.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги позивача підтримав, з підстав в ній викладених. Проти доводів апеляційної скарги ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» заперечував у повному обсязі. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.

Представник ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» - МакаревичО.В. доводи апеляційної скарги відповідача підтримав, з підстав в ній викладених. Проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 заперечував у повному обсязі. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час розрахунку при звільненні є доведені та обґрунтовані. Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог стягнення недоплаченої заробітної плати, суд першої інстанції прийняв до уваги відсутність будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних вимог, а також дотриманням відповідачем положень ЗУ «Про оплату праці».

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу №1к від 02.07.1992 ОСОБА_4 була прийнята по переводу на посаду перукаря на підприємство «Золушка». 31.03.2017 на підставі наказу №12 позивач ОСОБА_4 була звільнена за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (ас.ас.5-6).

23.11.2017 ОСОБА_4 звернулася до директора ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» із заявою про те, що при звільненні було порушено вимоги ст.116 КЗпП, зокрема не виплачена заробітна плата за березень 2017 року та не виплачена компенсація за невикористані відпустки за період з 1992 року по 01.04.2017 рік. Враховуючи викладене, вимагала не пізніше наступного робочого дня, з дати отримання цієї заяви, виплатити належну їй заробітну плату та компенсацію за не використані відпустки, та виплатити середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку (ас.11).

Відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення недоплаченої заробітної плати, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач не надала до суду доказів щодо порушення відповідачем законодавства про працю, а колективний договір підприємства є чинним і накази про розмір заробітної плати не визнані незаконними.

У зв'язку з відсутністю правових підстав для задоволення позову в частині стягнення недоплаченої заробітної плати, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

При перевірці указаних висновків суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення недоплаченої заробітної плати відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Усі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог в цій частині, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (ас.ас. 135 - 147).

Встановлено, що при звільненні позивача 31.03.2017 відповідачем не було проведено виплату всіх сум, що належать їй від товариства, та не повідомлено її письмово перед виплатою вказаних сум про їх нарахування. Позивач звернулась до відповідача та керівника товариства із заявою 24.11.2017 ( ас. 11-16), а відповідач 12.12.2017 перерахував позивачу кошти в розмірі 1651,86 грн. та 13.12.2017 повідомив її про виплату заробітної плати та розрахунком коштів за 2017 рік ( ас.ас. 87-87-а).

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 стосовно помилковості при встановленні кількості днів для розрахунку компенсації за невикористану відпустку, то вони підлягають відхиленню та спростовуються матеріалами справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Встановлено, що позивач була звільнена з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка», за власним бажанням на підставі поданої нею заяви за два тижні до звільнення, що визнається сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивач в обґрунтування вимог щодо стягнення з відповідача на її користь компенсації за невикористані відпустки в розмірі 79074,63 грн. вказує на те, що в період з 01.07.1992 по 31.03.2017 вона не перебувала у відпусках, тому відповідач при її звільненні зобов'язаний був виплатити компенсацію за невикористані щорічні відпустки у вказаний період.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 74 Кодексу законів про працю України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Частино 1 ст. 2 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач в підтвердження заперечень щодо вказаних позовних вимог надав копії відомостей про виплату позивачу компенсації за невикористані відпустки (ас. 69-86), з яких вбачається, що позивачу були нараховані та виплачені вказані кошти у: серпні 2002 року, липні 2003 року, лютий 2010 року, липень 2010 року, що відповідає відомостям внесеним до Форми ОК 5, однак до суду не надано доказів про те, що вказані виплати є коштами в рахунок наданих відпусток, як то накази про надання відпустки чи журнали обліку наказів, які б узгоджувались з вказаними відомостями, а допитані в судовому засіданні свідки, працівники товариства, вказали на те, що графіків відпусток та наказів за весь період роботи їм не надавали, за необхідності відпустки керівництво пропонувало іти у відпустку за власний рахунок.

Судом також встановлено, що позивач з 22.02.2001 по 22.12.2003 перебувала у відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про народження дитини, заявою позивача та наказом №2 від 22.02.2001 про призначення виплати допомоги по догляду за дитиною ОСОБА_4 (ас. ас.96 -98) та не заперечується позивачем.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені, зазначеними актами, норми.

Таким чином, компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.

Статтею 79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки» передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Згідно абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Форми ОК 5 (ас. 8), вбачається кількість робочих днів у місяці та сума заробітної плати позивача, за період з квітня 2016 року по березень 2017 року (останні 12 місяців роботи позивача): квітень 2016 року - 30 днів - 1378,00 грн., травень 2016 року - 31 день - 1450,00 грн., червень 2016 року - 30 днів - 1450,00 грн., липень 2016 року - 31 день - 1450,00 грн., серпень 2016 року - 31 день - 1450,00 грн., вересень 2016 року - 30 днів - 1480,00 грн., жовтень 2016 року - 31 день - 1450,00 грн., листопад 2016 року - 30 днів 1450,00 грн., грудень 2016 року - 31 день - 1600,00 грн., січень 2017 року - 31 день - 1600,00 грн., лютий 2017 року 28 днів - сплата 1600,00 грн., березень 2017 року 31 день - сплата 2052,00 грн. Всього 20462 грн. за вказаний період.

З період з 01.07.1992 по 31.03.2017, за вирахуванням відпустки по догляду за дитиною в період з 22.02.2001 по 22.12.2003, позивачем було використано 528 днів щорічної відпустки, тому компенсація за невикористані відпустки становить - 29599,68 грн. (20462 грн./365 днів у році = 56,06 грн. за один день* 528 днів).

Апеляційний суд погоджується з таким розрахунком та вважає його законним та обґрунтованим та таким, що відповідає нормам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» стосовно того, що позивачем пропущено строку позовної давності при зверненні до суду є неприйнятнимита такими, що спростовуються матеріалами справи.

Ст.233 КзпП України передбачено, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

В Рішенні Конституційного суду України від 22.02.2012 року N 4-рп/2012 також зазначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач дізналась про фактичний розрахунок при звільненні - 12.12.2017, а вказаний позов подала 05.02.2018, отже звернулась до суду в межах встановленого законодавством тримісячного строку.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2017 року по 04.10.2018 року є не обґрунтованими та такими, що спростовуються належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як роз'яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно п.п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 (зі змінами та доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.04.2017 року по 04.10.2018 року ( день винесення рішення).

З електронного повідомлення вбачається, що ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» здійснило ОСОБА_4 поштовий переказ коштів, що становлять зарплату та розрахункові 2017 року - 12.12.2017, а з форми ОК -5 вбачається, що позивачу були нараховані кошти в розмірі 2052,00 грн. (ас.108)

Заробітна плата позивача за останні два місяці роботи становила: лютий 2017 року 1600 грн. та березень 2017 року 1600 грн., всього 3200 грн., отже середньоденна заробітна сплата складає 54,23 грн. (3200 грн. / 59 дні ( лютий 2017 року 28 днів, березень 2017 року 31 день).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2017 року до 04.10.2018 року (квітень -30 днів, травень -31 день, червень - 30 днів, липень - 31 день, серпень 31 день, вересень 30 днів, жовтень 31 день, листопад - 30 днів, грудень 31 день, січень 31 день, лютий 28 днів, березень 31 день, квітень 30 днів, травень 31 день, червень 30 днів, липень 31 день, серпень 31 день, вересень 30 днів, жовтень 4 дня, всього 552 дні) складає 29 934,96 грн. (54,23 грн. х 552 дні).

Апеляційний суд вважає такий розрахунок правильним.

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-Перукарня «Золушка», подану його представником ОСОБА_5, та ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено7 березня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: