Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9199/18 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 53 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/9199/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, треті особи: Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців», Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 червня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (надалі Украерорух або підприємство, або роботодавець за відмінками). Просив визнати незаконними та скасувати накази: від 11 червня 2018 року №495/о про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та від 18 червня 2018 року №524/о «З особового складу»; поновити його на посаді головного радника директора з питань виробництва Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 18 червня 2018 року; стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 18 червня 2018 року по день прийняття судового рішення у справі, та у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., а також вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 19 серпня 2015 року працював на посаді головного радника директора з питань виробництва Украероруху. Окрім того, він є головою Ради Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, яка є виборним постійно діючим органом колективного самоврядування та утворена відповідно до чинного законодавства України і статуту Украероруху з метою реалізації трудовим колективом підприємства повноважень щодо участі в управлінні підприємством. Конференція трудового колективу Украероруху 21 грудня 2017 року висловила недовіру керівництву підприємства та довела цю інформацію до вищих державних органів. Наказом підприємства від 20 лютого 2018 року №150/о до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, правомірність якого оскаржена у судовому порядку. Відповідачем в особі т.в.о. директора ОСОБА_2 05 квітня 2018 року йому було надано окреме доручення щодо надання аналізу проведеної роботи, із терміном виконання доручення до 11 квітня 2018 року. Із проханням деталізації окремого доручення він 10 квітня 2018 року звернувся із службовою запискою. Через відсутність відповіді на його службову записку він на виконання окремого доручення 12 квітня 2018 року подав на реєстрацію службову записку від 11 квітня 2018 року №2.2-10/1-170. Листом від 12 квітня 2018 року начальник департаменту персоналу підприємства звернулася до голови Первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців» (надалі - ППО «ІТФ» або профспілкова організація) з проханням надати згоду на притягнення його (члена профкому даної профспілки) до дисциплінарної відповідальності за невиконання окремого доручення, але у листі не було зазначено виду дисциплінарного стягнення та підписаний він був не директором підприємства. Начальник відділу документообігу підприємства доповідною запискою від 13 квітня 2018 року надала директору підприємства суперечливу інформацією про те, що на виконання окремого доручення радник директора надав необхідну інформацію службовою запискою від 10 квітня 2018 року, а від головного радника директора з питань виробництва станом на 12 квітня 2018 року не надходило жодної інформації про виконання окремого доручення. Визначившись із видом дисциплінарного стягнення, роботодавець листом від 19 квітня 2018 року звернувся до профспілкової організації про надання згоди на оголошення йому догани. 21 травня 2018 року він отримав попередження від 14 травня 2018 року про скорочення посади головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Украероруху з 13 липня 2018 року та одночасно до профспілкової організації було спрямовано службову записку, згідно із якою вид дисциплінарного стягнення змінено із догани на звільнення з підстав, передбачених п.3 ст.40 КЗпП України. ППО «ІТФ» листом 30 травня 2018 року повідомило директора Украероруху про відмову в наданні згоди на його звільнення. Після виходу на роботу з лікарняного 25 червня 2018 року його було ознайомлено із наказами від 11 червня 2018 року №495/о, яким його звільнено з 14 червня 2018 року на підставі п.3 ст.40 КЗпП України та від 18 червня 2018 року №524/о, яким дату звільнення змінено на 18 червня 2018 року. Вважає вищезазначені накази незаконними, оскільки профспілкова організація не надала згоди на його звільнення. Окрім того, він, як голова Ради підприємства Украероруху, може бути звільнений лише за згодою Ради підприємства. Натомість звернень роботодавця про надання згоди на його звільнення до Ради не надходило. Протоколом конференції трудового колективу Украероруху від 25 травня 2018 року йому доручено представляти інтереси трудового колективу в колективному спорі з Міністерством інфраструктури України, а тому його звільнення суперечить положенням ст.14 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». У обґрунтування моральної шкоди та її розміру посилається на те, що за час роботи в Украерорусі до нього жодного разу не застосовувалося дисциплінарного стягнення, а за свою бездоганну роботу він отримував лише державні нагороди, почесні грамоти і звання. Наразі йому 58 років і стан його здоров`я за останній рік суттєво погіршився, діагностували цукровий діабет. У зв`язку із його незаконним звільненням за п.3 ст.40 КЗпП України він втратив гарантії, передбачені колективним договором, - право на вихідну допомогу, а запис у трудовій книжці про звільнення з ініціативи роботодавця перешкоджає влаштуватися на нову роботу та він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, лікування, відновлення нормальних життєвих зв`язків.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 червня 2019 року позов задоволено частково. Визнані незаконними та скасовані накази від 11 червня 2018 року №495/о та від 18 червня 2018 року №524/о про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Скасовано наказ №524/о від 18 червня 2018 року по особовому складу. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного радника директора з питань виробництва Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 18 червня 2018 року та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2018 року по 25 червня 2019 року в сумі 981 897,90 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. Вирішено питання судового збору та стягнуто на користь позивача 10 000 грн. витрат на правову допомогу.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 червня 2019 року допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначає, що позивач станом на дату звільнення не був головою Ради Украероруху. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що директором підприємства після вчинення позивачем дисциплінарного проступку були витребувані відповідні пояснення. Чинним законодавством не передбачено обов`язковість посилання у наказі про звільнення на те, який саме пункт Правил внутрішнього трудового розпорядку порушено. Не відповідає дійсності й посилання суду на те, що позивач не був ознайомлений із правилами внутрішнього трудового розпорядку, оскільки його власноручно поставлений підпис в особовій картці свідчить про протилежне. Судом не досліджено питання щодо того, яку саме шкоду завдано позивачем підприємству та в чому полягає тяжкість проступку. Оскільки відмова профспілкової організації у наданні згоди на звільнення позивача не містила правового обґрунтування, то звільнення відбулося без такої згоди, що не суперечить трудовому законодавству. Окрім того, судом були проігноровані неодноразові клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, які були вирішені лише після виходу суду в нарадчу кімнату для ухвалення рішення у справі. Окрім того, при частковому задоволенні витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. матеріали справи не містять доказів сплати позивачем адвокату таких коштів.

ОСОБА_1 та треті особи - Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців» і Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» подали відзиви на апеляційну скаргу, яку просять залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Так, ОСОБА_1 у своєму відзиві посилається на те, що головою Ради підприємства обраний відповідно до протоколу від 17 листопада 2017 року, а тому згода Ради на його звільнення була обов`язковою. Не погоджується також із твердженням відповідача про те, що він був ознайомлений із Правилами внутрішнього трудового розпорядку Головного підприємства Украероруху, оскільки такої організаційної форми не існує, а тому порушити правила неіснуючої структури він не міг. Вважає відмову профспілкової організації в наданні згоди на його звільнення обґрунтованою, а відповідач не уповноважений самостійно надавати їй оцінку.

Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців» у своєму відзиві зазначає, що не надавала згоди на звільнення позивача. Відмова у наданні згоди на звільнення є аргументованою і містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 .

У відзиві Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» зазначається про порушення відповідачем ст.ст.43,252 КЗпП України, ст.ст.39,41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст.14 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Вважає висновок Первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців» про відмову в наданні згоди на звільнення позивача обґрунтованим і мотивованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що з 20 серпня 2015 року позивач працював на посаді головного радника директора з питань виробництва Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (а.с.29,51 т.1).

Наказом т.в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 11 червня 2018 року №495/о «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» в зв`язку з систематичним невиконанням обов`язків, передбачених Правилами внутрішнього трудового розпорядку Головного підприємства Украероруху, затвердженими рішенням протоколу конференції трудового колективу Головного підприємства Украероруху від 30 вересня 2016 року №1, та посадовою інструкцією головного радника директора з питань виробництва, затвердженою від 18 серпня 2015 року №3.3.40-528, використанням службового автомобіля в неробочий час для особистих поїздок, не пов`язаних з виробничими потребами (наказ про застосування дисциплінарного стягнення від 20 лютого 2018 року №150/о), а також невиконання окремого доручення від 05 квітня 2018 року №22 «Про надання звіту стосовно проведеної роботи» ОСОБА_1 14 червня 2018 року був звільнений з посади головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Украероруху на підставі п.3 ст.40 КЗпП України (пункт перший наказу) (а.с.157-158 т.1). Отже, позивач був звільнений з ініціативи роботодавця.

Відповідно до змісту частини третьої ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Наказом в.о. заступника директора з адміністративно-господарських питань Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 18 червня 2018 року №524/о «З особового складу» у зв`язку з хворобою ОСОБА_1 з 29 травня по 15 червня 2018 року внесені зміни до наказу від 11 червня 2018 року №495/о, а саме: пункт перший викладено в новій редакції: «Звільнити ОСОБА_1 , головного радника директора з питань виробництва групи радників департаменту персоналу Украероруху, 18 червня 2018 року на підставі п.3 ст.40 КЗпП України» (а.с.159 т.1).

Отже, наступним наказом роботодавець змінив дату звільнення позивача з 14 червня 2018 року на 18 червня 2018 року і така дія була обґрунтована тимчасовою непрацездатністю позивача.

Із обома наказами позивач був ознайомлений 25 червня 2018 року, а 19 липня 2018 року звернувся із даним позовом до суду, тобто у строки, передбачені частиною першою ст.233 КЗпП України.

За змістом п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником трудових обов`язків.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) офіційно надано наступне тлумачення системності та роз`яснено, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняття достроково (ст.151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Отже, такими, що систематично порушують трудову дисципліну, були визнані працівники, які мають дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

У наказі від 11 червня 2018 року №495/о йде посилання на використання позивачем службового автомобіля в неробочий час для особистих поїздок, не пов`язаних з виробничими потребами, за що до ОСОБА_1 наказом від 20 лютого 2018 року №150/о було застосовано дисциплінарне стягнення, а також на наступне невиконання позивачем окремого доручення від 05 квітня 2018 року №22.

Так, наказом державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20 лютого 2018 року №150/о ОСОБА_1 була оголошена догана у зв`язку з використанням службового автомобіля в неробочий час (під час тимчасової непрацездатності) для особистих поїздок, не пов`язаних з виробничими потребами (а.с.56 т.1).

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, треті особи: Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних працівників», Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» про визнання незаконним та скасування наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20 лютого 2018 року №150/о про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани, стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності тощо. Тобто, ОСОБА_1 в судовому порядку оскаржив правомірність наказу роботодавця від 20 лютого 2018 року №150/о про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани за використання службового автомобіля.

На час ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі (25 червня 2019 року) рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2019 року, зокрема, наказ від 20 лютого 2018 року №150/о, яким головному раднику директора з питань виробництва ОСОБА_1 була оголошена догана, визнаний незаконним та скасований.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини (зі змісту частини четвертої ст.82 ЦПК України).

Постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2019 року залишено без змін, тобто рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

Оскільки позивач не міг подати до суду першої інстанції постанову суду апеляційної інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (постанови апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року на момент винесення рішення судом першої інстанції у даній справі ще не існувало), то у даній справі колегія суддів апеляційної інстанції прийняла даний доказ як винятковий випадок, оскільки судове рішення у іншій справі має преюдиційне значення для розгляду даного спору, що узгоджується із положеннями частини третьої ст.367 ЦПК України.

Отже, судовими рішеннями наказ відповідача від 20 лютого 2018 року №150/о визнаний незаконним та скасований, а тому він втратив юридичну силу, а позивач вважається таким, що до нього заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани за використання службового автомобіля, не застосовувалися.

За таких обставин, відповідачем (роботодавцем) не доведено систематичного невиконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків, покладених на нього Правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадовою інструкцією, чим не доведено законних підстав для звільнення позивача за п.3 ст.40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції порядку розгляду клопотання про зупинення провадження у справі не можуть бути підставою для скасування рішення у справі, оскільки відмова у зупиненні провадження у справі не призвела до ухвалення помилкового рішення у справі та чинне цивільно-процесуальне законодавство не вважає дану обставину за обов`язкову підставу для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Решта доводів апеляційної скарги щодо того, чи були витребувані пояснення, необов`язковість посилання у наказі про звільнення на конкретний пункт Правил внутрішнього трудового розпорядку, ознайомлення позивача з Правилами внутрішнього трудового розпорядку не потребує додаткового правового обґрунтування, виходячи із того, що не доведено систематичності, а тому посилання апеляційної скарги не мають правового значення для розгляду даного спору, приймаючи до уваги те, що позивач звільнений з ініціативи роботодавця саме за п.3 ст.40 КЗпП України.

Належними та допустимими доказами відповідачем не спростовані висновки суду першої інстанції про те, що позивач є головою Ради підприємства, а тому звільнення з ініціативи роботодавця потребувало згоди Ради підприємства, що передбачено у п.7.1 Положення про Раду Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, затвердженого звітно-виробничою конференцією трудового колективу Украероруху від 25 квітня 2018 року (а.с.105-147 т.1). Проте роботодавець за згодою до Ради підприємства не звертався, а відтак така не була Радою підприємства надана, хоча звільнення проведено.

Разом із тим, звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України допускається лише за наявності вини працівника. Принцип вини закріплений непрямо та якщо працівник виявив належну дбайливість про виконання своїх трудових обов`язків, він не може вважатися винним.

Так, т.в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України листом від 05 квітня 2018 року №22 головному раднику директора з питань виробництва було надано окреме доручення: до 11 квітня 2018 року письмово надати звіт проведеної роботи за 2017 рік та копії документів (наданих пропозицій та розроблених концепцій щодо організаційного забезпечення виробництва; проведених аналізів виробничих процесів підприємства; розроблені проекти/ організаційні документи з питань виробництва; перелік комісій підприємства, до роботи яких був залучений), а також надати на затвердження план роботи на 2018 рік з урахуванням виробничих відряджень (а.с.63 т.1).

Листом від 10 квітня 2018 року №2-2-10/1-167 ОСОБА_1 попросив директора підприємства деталізувати завдання окремого доручення відповідно до його посадової інструкції (а.с.64 т.1). Цей лист залишений роботодавцем без реагування.

Службовою запискою від 11 квітня 2018 року №2.2-10/1-170 позивач надав звіт проведеної роботи за 2017 рік із копіями документів (а.с.65 т.1), а службовою запискою від 12 квітня 2018 року №2.2-10/1-177 - план роботи головного радника директора з питань виробництва на 2018 рік (а.с.67-78 т.1).

Із доповідної записки від 16 квітня 2018 року №1-31-117 начальника відділу документообігу підприємства вбачається, що вищезазначені службові записки були фактично надані радником директора з питань виробництва та зареєстровані 13 квітня 2018 року, а про датування їх числами, що вже минули, попросив автор цих документів. Також зазначено про те, що відслідкувати час реєстрації, а також фактичну послідовність зареєстрованих документів неможливо (а.с.82 т1).

За таких обставин, колегія суддів тлумачить своєчасність виконання позивачем окремого доручення на його користь, як більш слабкої ланки у трудових правовідносинах. Отже, позивачем виконано окреме доручення роботодавця, а якість його виконання відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність завдання позивачем шкоди підприємству, а посилання апеляційної скарги з цього приводу є надуманими, як і тяжкість проступку.

Також матеріали справи спростовують твердження апеляційної скарги про дотримання підприємством вимог ст.43 КЗпП України (а.с.104 т.1). Рішення профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору апеляційний суд вважає обґрунтованим.

Разом із тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно витрат позивача на професійну правничу допомогу, передбачену ст.137 ЦПК України.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Матеріали справи взагалі не містять доказів документального підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, що є підставою для відмови у стягненні такої на його користь у повному обсязі, на що суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно стягнув кошти частково (а.с.17-24 т.1, 127-128 т.2).

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині витрат на правничу допомогу, а у решті рішення залишає без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені решти рішення.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 червня 2019 року в частині стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 10 000 грн. витрат на правничу допомогу скасувати.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: