П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2019 року місто Київ

справа № 753/12766/16-ц
апеляційне провадження № 22-ц/824/869/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 6 вересня 2018 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Київське квартирно-експлуатаційне управління, про виселення без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року Військова частина НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 грудня 2015 року Територіальним управлінням внутрішнього аудиту військових частин безпосередньо підпорядкованих Міністерству оборони України та Генеральному штабу Збройних Сил України виявлено незаконне проживання ОСОБА_1 у нежилому приміщенні № 16 в будівлі № 134а/87 військового містечка № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 . Підставою для вселення відповідача у вказане приміщення був договір найму службового жилого приміщення № 10 від 15 жовтня 2009 року, укладений з командиром ВЧ НОМЕР_1 , згідно з умовами якого ОСОБА_1 надано жиле приміщення для проживання, як військовослужбовцю. Строк дії договору закінчився 1 жовтня 2010 року.

Будівля № 134а/87 військового містечка № НОМЕР_2 є нежилою, статусу гуртожитку не має, а тому воно не придатне для проживання у ньому.

Крім того ОСОБА_1 не має жодного відношення до Міністерства оборони України.

Ураховуючи викладене, ВЧ НОМЕР_1 просила суд усунути перешкоди в користуванні службовим нежилим приміщенням № НОМЕР_3 в будівлі № 134а/87 військового містечка № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 6 вересня 2018 року позов ВЧ НОМЕР_1 задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні службовим нежилим приміщенням № НОМЕР_3 в будівлі № 134а/87 військового містечка № НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВЧ НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 1 378 грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність зв`язків між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, оскільки в матеріалах справи міститься копія військового квитка, який підтверджує, що вона є військовослужбовцем, крім того договір найму жилого приміщення був укладений між командиром ВЧ НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , саме як з військовослужбовцем; балансоутримувачем нежилого приміщення № 16 в будівлі № 134а/87 військового містечка № НОМЕР_2 є Київське квартирне-експлуатаційне управління, а тому ВЧ НОМЕР_1 не мала права звертатися до суду з позовом в порядку ст. 391 ЦК України; спірне приміщення є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 , а тому її виселення є порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; суд помилково застосував положення ст. 116 ЖК України, оскільки відповідач на законних підставах займала спірне приміщення, більше того, була там зареєстрована.

У відзиві на апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що ОСОБА_1 незаконно займає спірне службове приміщення, яке, крім того, є нежилим.

Київське квартирно-експлуатаційне управління у відзиві на апеляційну скаргу також посилається на відсутність у ОСОБА_1 правових підстав для проживання у спірному приміщення, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що приміщення № 16 в будівлі № 134а/87 військового містечка № НОМЕР_2 , яке розташоване по АДРЕСА_1 перебуває на балансі Київського квартирно-експлуатаційного управління. Вказана будівля статусу гуртожитку не має, не є відомчим жилим будинком та належить до нежитлового фонду Міністерства оборони України.

Згідно акта приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 4 квітня 2006 року будівлю № 134а/87 військового містечка № НОМЕР_2 було передано в експлуатацію (оперативне управління) ВЧ НОМЕР_1 .

15 жовтня 2009 року між командиром ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір найму службового жилого приміщення № 10, згідно з умовами якого ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, надано службове жиле приміщення № 16 у побутовому корпусі ВЧ № НОМЕР_1 в будівлі № 134а/87, площею 17,5 кв. м. Строк дії договору встановлено до 1 жовтня 2010 року.

15 грудня 2015 року Територіальним управлінням внутрішнього аудиту військових частин безпосередньо підпорядкованих Міністерству оборони України та Генеральному штабу Збройних Сил України виявлено незаконне проживання ОСОБА_1 у нежилому приміщенні № 16 в будівлі № 134а/87 військового містечка № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 .

Відповідно до звіту про результати фінансового аудиту та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 № 234/40/82 від 18 грудня 2016 року надано рекомендації про усунення перешкод у користуванні військовим майном.
15 грудня 2015 року відповідача письмово попереджено про необхідність звільнити незаконно зайняте нежиле приміщення.
26 січня 2016 року комісією ВЧ № НОМЕР_1 встановлено та зафіксовано незаконне утримання відомчого нежилого приміщення ОСОБА_1 у нежилій будівлі № 134а/87 приміщення АДРЕСА_2 .
На підтвердження зазначеного факту складено акт про перевірку фактичного проживання у службовому приміщенні від 26 січня 2016 року.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ВЧ НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не має зв`язку з Міністерством оборони України, незаконно займає спірне нежиле приміщення, а тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суд.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод регламентовано, що кожен має право на повагу свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей регулюються Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Статтею 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей визначено, що соціальним захистом військовослужбовців є діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з приведеного вище Закону та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 12 Закону УкраїниПро соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян.
Відповідно до договору найму службового жилого приміщення № 10 від 1 жовтня 2009 року, службове жиле приміщення № 16 у побутовому корпусі ВЧ № НОМЕР_1 в будівлі № 134а/87, представляє собою приміщення жилою площею 17, 5 кв.м., яка складається з однієї ізольованої кімнати. Кожен поверх побутового корпусу обладнаний: водопроводом, гарячим водозабезпеченням, опаленням, санвузлом та душовою кабіною. У кожній кімнаті є опалення.

Крім того, зі звіту Територіального управлінням внутрішнього аудиту військових частин безпосередньо підпорядкованих Міністерству оборони України та Генеральному штабу Збройних Сил України убачається, що у спірній будівлі проживають 25 сімей, що дає підстави дійти висновку, що вказана будівля була обладнана для проживання в ньому військовослужбовців.

Також матеріали справи містять довідку, видану ВЧ № НОМЕР_1 від 11 серпня 2017 року з якої убачається, що за період проживання ОСОБА_1 на території військової частини (8 років) плата за комунальні послуги вносилась нею своєчасно і заборгованість відсутня.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі Прокопович проти Росії (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, п. 63).
Таким чином, у справі Прокопович проти Росії встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Отже, можна зробити висновок, що будівля № 134а/87 має всі ознаки приміщення пристосованого для проживання в ньому, та враховуючи умови та тривалість проживання в ньому ОСОБА_1 (станом на день подання позову - 7 років) безумовно є її житлом.

Ураховуючи наведені обставини, при розгляді даної справи необхідне застосування передбачених ЖК України підстав для позбавлення права на житло.
Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Виселення є категорією житлового законодавства, тому під час розгляду цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.
ЖК України містить норми, які передбачають підстави та порядок виселення з гуртожитку та службового приміщення, проте жодної такої норми позивачем, як підстави позову, в позовній заяві не зазначено, а підстави позову не змінювалися.
Згідно з вимогами ст. 10 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент подачі позову), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод шляхом виселення, посилався як на підставу позову лише на положення цивільного законодавства (ст. 391 ЦК України), що не відповідає вимогам законодавства України щодо виселення осіб із жилих приміщень, і відповідних підстав регламентованих ЖК України для виселення.
Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Крім того, судом першої інстанції безпідставно встановлено відсутність зв`язків між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, оскільки матеріали справи містять копію військового квитка Серії НОМЕР_4 з якого убачається, що вона є військовослужбовцем на контрактній основі.

Також слід зауважити, що оскільки спірне приміщення є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 її виселення є безумовним порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги про те, що ВЧ НОМЕР_1 не є власником будівлі № 134а/87 військового містечка № НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ), а тому є неналежним позивачем, відхиляються колегією суддів, оскільки в даному випадку військова частина є титульним володільцем вказаного майна, що дає їй підстави на звернення до суду з означеним позовом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про задоволення позову через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ВЧ № НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Ураховуючи викладене, з ВЧ № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 067 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 6 вересня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Київське квартирно-експлуатаційне управління, про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (місце знаходження: АДРЕСА_1 , код НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 067 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова