ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/6740/18
Провадження № 22-ц/4820/528/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

розглянувши справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року,

встановив:

У березні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 24 листопада 2011 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого позивач надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 25 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Протягом строку дії платіжної картки відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами. ОСОБА_4 не виконала обов'язків за кредитним договором, унаслідок чого станом на 31 січня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 116 252 грн 36 коп., яка складається з 25 540 грн неповернутого кредиту та 90 712 грн 36 коп. процентів.

За таких обставин АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 116 252 грн 36 коп. заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «Приватбанк» 116 252 грн 36 коп. заборгованості по кредиту та 1 762 грн судового збору.

Суд виходив з того, що ОСОБА_4 не виконала грошове зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла вказана заборгованість.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банк не довів укладення сторонами кредитного договору та змінив тарифи банківських послуг в односторонньому порядку, внаслідок чого розрахунок заборгованості за кредитним договором є неправильним.

АТ КБ «Приватбанк» не подало відзив на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 24 листопада 2011 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_4 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 27,6% річних, які мали нараховуватися на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році. При цьому банк видав ОСОБА_4 платіжну картку «Універсальна» НОМЕР_2 (строк дії до жовтня 2015 року) для обслуговування карткового рахунку та перерахував кредитні кошти на вказаний рахунок.

У подальшому ОСОБА_4 одержала нові платіжні картки «Універсальна Gold»: 15 липня 2013 року - НОМЕР_3 (строк дії до травня 2017 року), 24 жовтня 2017 року - НОМЕР_1 (строк дії до липня 2021 року).

АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_4 уклали кредитний договір шляхом приєднання останньої до запропонованих позивачем Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом правління АТ КБ «Приватбанк» від 6 березня 2010 року №СП-2010-256 (далі - Умови та Правила).

АТ КБ «Приватбанк» встановило ОСОБА_4 кредитний ліміт у розмірі 25 000 грн.

Банк змінював процентну ставку: з 1 вересня 2014 року до 2,7% на місяць (або 32,4% на рік), з 1 квітня 2015 року до 3,5% на місяць (або 42% на рік).

ОСОБА_4 зобов'язалася повернути кредит і сплатити проценти щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, вносячи їх на рахунок у банку до 25-го числа місяця, що слідує за звітним. З 1 квітня 2014 року розмір щомісячного платежу склав 5% від заборгованості (але не менше 100 грн та не більше залишку заборгованості). Кредит мав бути повністю погашений відповідачем не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_4 визначили, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк. У разі порушення позичальником зобов'язань з погашення заборгованості перед банком протягом 90 днів з моменту виникнення таких порушень останній вправі змінити умови кредиту, встановити термін повернення кредиту на 91 день з моменту порушення зобов'язання та вимагати від позичальника повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та відсотків за його використання, виконання інших зобов'язань за кредитом в повному обсязі.

Всього ОСОБА_4 одержала у позивача 25 540 грн кредитних коштів, останній платіж (500 грн) внесено нею 5 лютого 2015 року. З того часу відповідач не виконує зобов'язання за кредитним договором.

Станом на 31 січня 2018 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором становила 116 252 грн 36 коп., яка складається з 25 540 грн неповернутого кредиту та 90 712 грн 36 коп. процентів.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Посилання ОСОБА_4 на недоведеність укладення сторонами кредитного договору не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать дослідженим доказам.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Із положень ст. 1055 ЦК України слідує, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2011 року ОСОБА_4 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 10).

Подавши позивачеві цю заяву, ОСОБА_4 приєдналася до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені останнім у стандартних формах - Умовах та Правилах (а.с. 12-35), Тарифах (а.с. 11). Названі документи містять усі істотні умови кредитного договору. При цьому відповідач своїм підписом підтвердила, що вона ознайомилася та погоджується із запропонованими банком умовами кредитування.

Вступаючи у правовідносини, сторони визначили, що заява клієнта, Умови та Правила, Тарифи та Пам'ятка клієнта становлять укладений між ними договір про надання банківських послуг.

Отже АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_4 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору та уклали цей договір.

Посилання ОСОБА_4 на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року (справа №6-2320цс16), щодо порядку дотримання письмової форми правочину є безпідставними, оскільки в цих справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, у названій справі Верховний Суд України дійшов висновку про неможливість застосування положень Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) щодо стягнення неустойки, так як ці Умови не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву про приєднання до запропонованих банком умов кредитування. При цьому Верховний Суд України погодився з висновками нижчестоящих судів про те, що між сторонами був укладений кредитний договір, зобов'язання за яким боржником не виконані, внаслідок чого з останнього на користь банку підлягають стягненню неповернутий кредит, проценти та комісія.

Натомість, у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлено, що ОСОБА_4 приєдналася до Умов та Правил, які на час укладення сторонами договору були єдиною стандартною формою, що визначала умови кредитування у АТ КБ «Приватбанк» шляхом встановлення банком кредитного ліміту на платіжну картку позичальника. При цьому ОСОБА_4 визнала, що вона приєдналася до загальних умов кредитування, одержала кредитні кошти та не повернула їх банку.

Апеляційний суд не може висловити свою думку щодо невідповідності рішення суду першої інстанції, що переглядається, постановам Верховного Суду України від 14 грудня 2014 року (справа №6-2462) та від 8 травня 2018 року (справа №61-394св17), через те, що названі судові рішення Верховного Суду України не ідентифіковані.

Верховний Суд у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 12 вересня 2018 року передав справу №754/13763/15-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважав за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14. При цьому Верховний Суд не висловлював остаточних висновків щодо застосування відповідних норм права, внаслідок чого його рішення не може бути прикладом неправильності правозастосування.

Укладаючи договір про надання банківських послуг, сторони визначили право АТ КБ «Приватбанк» змінювати тарифи та інші умови обслуговування рахунку в односторонньому порядку (п. 1.1.6.1 Умов та Правил). При незгоді з цими змінами кредитор вправі був звернутися до банку для розірвання кредитного договору та погасити існуючу перед банком заборгованість (п. 1.1.2.4 Умов та Правил).

Отже твердження ОСОБА_4 про незаконність зміни позивачем процентної ставки за кредитом є безпідставними.

Умови кредитного договору (а.с. 10-35), наданий АТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості (а.с. 7-8) та виписка про рух коштів на рахунку (а.с. 81-86) є зрозумілими та достатніми для висновку, що відповідач не виконує належним чином узяті на себе зобов'язання, внаслідок чого станом на 31 січня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 116 252 грн 36 коп., яка складається з 25 540 грн неповернутого кредиту та 90 712 грн 36 коп. процентів.

ОСОБА_4 не спростувала цю заборгованість належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції дав належну оцінку доказам у справі та дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 не виконала грошове зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим із неї на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню вказана заборгованість.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку суду.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Стефанишин С.Л.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 27