Єдиний унікальний номер справи № 478/413/19 Доповідач апеляційного суду Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/1449/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 листопада 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 03 червня 2019 року о 09 годині 40 хвилин суддею Томашевським О.О., в приміщенні Казанківського районного суду Миколаївської області, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

у с т а н о в и л а:

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала до Казанківського районного суду Миколаївської області вищевказану заяву, яку обґрунтовувала наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а 04 липня 2018 року і її біологічний батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, яке складається з земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З метою оформлення спадщини за законом, вона у жовтні 2018 року звернулася до приватного нотаріуса Рожко О.О., надавши наявні у неї документи. Після ознайомлення з наданими документами, приватним нотаріусом було надано заявниці усні роз`яснення з приводу того, що для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом, їй необхідно визнати батьківство спадкодавця, оскільки подані документи жодним чином не підтверджують факт родинних відносин з ОСОБА_3 , оскільки у свідоцтві про народження заявниці батьком вказаний ОСОБА_4 , хоча фактично її біологічний батько - ОСОБА_3 .

У той же час, 03 жовтня 2018 року за результатами звернення заявника, приватним нотаріусом було заведено спадкову справу за № 63086162. При цьому, заявнику було запропоновано звернутися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про визнання батьківства.

Визнання батьківства потрібно заявниці для оформлення зазначеної спадщини та одержання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Посилаючись на наведене, позивач просила встановити факт, що ОСОБА_3 є її батьком.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та прийняти постанову про задоволення її заяви.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, не погоджується з висновками суду першої інстанції, із наступних підстав.

Мотивуючи рішення, суд 1 інстанції виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази щодо факту батьківства ОСОБА_3 .

З такими висновком не можна погодитися, враховуючи наступне.

За Конституцією України, ст.ст. 4,49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Оскаржене рішення увалено без точного дотримання виписаних вимог законодавства.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним Кодексом.

Відповідно до п. 3 зазначеної Постанови, підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 10 листопада 1984 року. Відповідно до вказаного свідоцтва, матір`ю записана - ОСОБА_2 , батьком записаний - ОСОБА_4 (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 14 грудня 2002 року, ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , та змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 04.07.2018 року (а.с.28).

28 серпня 2018 року заявником ОСОБА_1 було подано заяву до Казанківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з метою отримати копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (а.с.9).

З листа Казанківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області № 15.18-4.7/1732 вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що родинні стосунки між ними документально не підтвердженні, оскільки в свідоцтві про народження батьком заявника зазначений « ОСОБА_4 » та в актовому записі про народження заявника зазначено, що відомості про батька вказані на підставі заяви матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.10).

03 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було подано до приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. заяву про прийняття спадщини після смерті померлого ОСОБА_3 , заведено спадкову справу за № 93/2018 (а.с.20-36).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 січня 2019 року за № 02/02-31, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , на його спадкове майно, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рівні рідних батька та доньки (а.с.12).

З досліджених матеріалів спадкової справи, заведеної на майно померлого ОСОБА_3 судом встановлено коло спадкоємців окрім заявниці, а саме: ОСОБА_8 , якому на день розгляду справи було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.36).

Відповідно до довідки Казанківської селищної ради від 16 січня 2019 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , до своєї смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно інформації погосподарської книги (номер запису 0048-1), на день смерті ОСОБА_3 за вищевказаною адресою постійно проживали та були зареєстровані: співмешканка ОСОБА_9 , дочка співмешканки ОСОБА_10 , син співмешканки ОСОБА_11 (а.с.29).

Отже, суд першої інстанції вірно керувався нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року.

У відповідності до ст.53 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, який був чинним на час виникнення даних правовідносин, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою у шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

За аналізом наведених правових норм можна зробити висновок, що згідно зі ст. 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що кожна з зазначених юридично значимих обставин є необхідною і достатньою для встановлення факту батьківства.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання батьківства.

При цьому, на час розгляду справи, факт родинних відносин заявника із спадкодавцем ОСОБА_3 ніким не оспорюється, вказана обставина також підтверджується показами свідків ОСОБА_12 односельчанка батьків заявника, ОСОБА_13 троюрідний брат ОСОБА_3 , які були допитані в суді першої інстанції та підтвердили батьківство ОСОБА_3 , і свідчення яких суд безпідставно не взяв до уваги.

Так, взявши до уваги лише довідку Казанківської селищної ради від 22.05.2019 року Миколаївської області про склад сім`ї ОСОБА_3 (а.с. - 28), яка фактично не спростовує його батьківства відносно заявника, та проігнорувавши інші, зазначені вище докази, що підтверджують протилежне, районний суд прийшов до помилкового висновку про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення заяви та встановити факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - є батьком ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року скасувати та прийняти постанову.

Встановити факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець села Троїцько-Сафронове Казанківського району Миколаївської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженки м. Миколаєва Миколаївської області.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді : О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 19 листопада 2019 року