Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 306/418/16-ц

провадження № 61-2685св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Солочинська сільська рада Свалявського району Закарпатської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: комунальне підприємство «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації», Свалявська державна нотаріальна контора Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року у складі головуючого-судді Жиганської Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Солочинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності, договору дарування та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер її батько ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі і на житловий будинок АДРЕСА_1, який був побудований батьками. На день смерті батька у вказаному будинку були зареєстровані та фактично проживали: вона, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10.

Позивач вважає, що спадкоємцями за законом після смерті батька є вона та її мати ОСОБА_4, які фактично прийняли спадщину, однак свої спадкові права не оформили.

Крім того, у лютому 2016 року їй стало відомо про те, що 05 листопада 2003 року її мати отримала свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок, а 12 грудня 2011 року подарувала його іншій дочці ОСОБА_5.

Ураховуючи викладене ОСОБА_3 просила: визнати незаконним та скасувати рішення Солочинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області № 66 від 30 жовтня 2003 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05 листопада 2003 року, видане на ім'я ОСОБА_4, та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасувати договір дарування вказаного житлового будинку від 12 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та скасувати державну реєстрацію права власності.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведені свої вимоги. При цьому зазначено, що спірний житловий будинок не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_7, оскільки останній не набув на нього права за життя.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, при його ухваленні повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми. При цьому апеляційним судом зазначено про те, що оскільки ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_7 нотаріусу не подавала, дій, які б свідчили про вступ в управління або володіння спірним спадковим майном не вчиняла, тому немає підстав для висновку не лише про порушення її спадкових прав, але і про наявність у неї цих прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить їх скасувати та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний житловий будинок був побудований батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у період з квітня 1967 року по квітень 1969 року, коли вони перебували у зареєстрованому шлюбі, тому є власністю подружжя. Судами безпідставно не взято до уваги витяги з погосподарських книг Солочинської сільської ради, з яких вбачається, що власником дворогосподарства є ОСОБА_7, а також те, що після його смерті спадщину прийняли позивач та її мати, які фактично проживали в ньому та вступили в управління та володіння спадковим майном, однак не оформили права на спадщину.

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_3 до Солочинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: комунальне підприємство «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації», Свалявська державна нотаріальна контора Закарпатської області, призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справив касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1966 року.

Відповідно до архівного витягу з протоколу № 6 від 13 березня 1967 року була задоволена заява ОСОБА_4 про виділення земельної ділянки під будівництво нового житлового будинку розміром 0.007 га.

Крім того, 29 квітня 1967 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР № 27.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до довідки Солочинсьої сільської ради Свалявського району Закарпатської області (витяг з по господарського обліку) № 53 від 05 лютого 2016 року у дворогосподарстві АДРЕСА_1, на день смерті ОСОБА_7, були зареєстровані: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11 (ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4.

05 листопада 2003 року, на підставі рішення Солочинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області № 66 від 30 жовтня 2003 року «Про оформлення права власності на домоволодіння АДРЕСА_1», на ім'я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

12 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала вищезазначений житловий будинок ОСОБА_5

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 22 КпШС України, у редакції чинній на час набуття права власності на спірний будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

За змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювалось в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Як вбачається із копій погосподарських книг за: 1977 - 1979 роки; 1980-1982 роки; 1983-1985 роки; 1986 - 1990 роки, у спірному житловому будинку буди зареєстровані, зокрема: ОСОБА_7, як голова сім'ї; ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_11 (дочка) та ОСОБА_5 (дочка).

На момент смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 у спірному житловому будинку буди зареєстровані, крім померлого: ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_9 (внук), ОСОБА_12 (зять), ОСОБА_13 (дочка).

ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулась у січні 2016 року, посилаючись на те, що вона була зареєстрована та фактично проживала разом із спадкодавцем у житловому будинку АДРЕСА_1.

За таких обставин висновок судів про те, що спірний житловий будинок не входить складу спадщини після смерті ОСОБА_7 є помилковим, оскільки спірний житловий будинок побудовано в період шлюбу з ОСОБА_4, а тому з урахуванням статті 22 КпШС Української РСР та статті 16 Закону України «Про власність» є спільною сумісною власністю подружжя.

Також помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 не вчинила дій, які б свідчили про вступ в управління або володіння спірним спадковим майном, а тому її спадкові права не порушені, оскільки з копії погосподарської книги за 1991-1995 роки підтверджується, що ОСОБА_3 на момент смерті ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5) проживала у спірному житловому будинку.

В той же час відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною в спорі є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_14 зверталась до суду з заявою про застосування наслідків спливу позовної давності від 25 квітня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи спадщина відкрилась після смерті ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_5), свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок ОСОБА_4 отримала 05 листопада 2003 року, а з позовом про захист порушеного права ОСОБА_3 звернулась лише у березні 2016 року, тобто з пропуском строку передбаченого статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, а саме, у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Солочинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: комунальне підприємство «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації», Свалявська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності, договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. А. Стрільчук С. О Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний