ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2019 року м. Кропивницький

справа № 396/943/18

провадження № 22-ц/4809/407/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря - Діманової Н.І.

учасники справи:

позивач - Київський національний університет імені Тараса Шевченка,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2018 року у складі судді Гарбуз О.А. і

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та просив стягнути суму завданої майнової шкоди у розмірі 192 451, 20 грн. та судовий збір у розмірі 2886,76 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідача ОСОБА_5 наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 05.11.2014 №681-34 було зараховано до аспірантури факультету радіофізики, електроніки та комп'ютерних систем університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 01.04.10 «Фізика напівпровідників і діелектриків» з 01.12.2014.

Між відповідачем та університетом було укладено угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення від 01.12.2014 №91.

Наказом ректора від 13.03.2017 №163-34 ОСОБА_5 аспіранта третього року навчання з відривом від виробництва було переведено до аспірантури Інституту високих технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01.04.2017.

У зв'язку з невиконанням індивідуального навчального плану вченою радою Інституту високих технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка було прийнято рішення №12 від 21.06.2017 про відрахування ОСОБА_5, а наказом ректора від 03.07.2017 №327-34 ОСОБА_5 було відраховано зі складу аспірантів інституту високих технологій 30.06.2017.

На навчання аспіранта ОСОБА_5 було витрачено бюджетні кошти, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання як аспірант університету, своїми діями завдав позивачу майнової шкоди.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка суму завданої майнової шкоди в розмірі 34223 грн. (тридцять чотири тисячі двісті двадцять три) грн. 06 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_5 порушив зобов'язання перед Університетом, не дотримався вимог законодавства України та Угоди про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення в частині його зобов'язання виконувати індивідуальний план роботи та звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану, повинен відшкодувати витрати пов'язані з навчанням у зв'язку з відрахуванням із аспірантури з неповажних причин.

Суд врахував, що стипендія виплачувалась відповідачу як засіб для існування, а тому відсутні підстави для її стягнення.

В апеляційній скарзі Київський національний університет імені Тараса Шевченка просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_5 стипендії в розмірі 103 825,20 грн. та 171,11 грн. судового збору, стягнення з Університету частини судових витрат відповідача в розмірі 11 981, 25 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов. Відмовити у стягненні з позивача на користь відповідача суми витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_5 отримуючи стипендію від Університету, свідомо не виконував індивідуальний план роботи під час навчання в аспірантурі, за що і був відрахований, що є підставою для повернення сплаченої йому стипендії.

Також суд не вірно розподілив судові витрати між сторонами. Позивач по справі є державним закладом вищої освіти та не є прибутковою організацією.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явилися про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками, надали клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 05.11.2014 №681-34 ОСОБА_5 було зараховано до аспірантури факультету радіофізики, електроніки та комп'ютерних систем університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 01.04.10 «Фізика напівпровідників і діелектриків» з 01.12.2014, що підтверджується відповідним витягом з наказу (а.с.8).

Між відповідачем та університетом укладено угоду 01.12.2014 №91 про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення (а.с. 9).

Відповідно до Угоди аспірант ОСОБА_5 зобов'язався: дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів; оволодіти науковими знаннями, практичними павичками, професійною майстерністю згідно а обраною спеціальністю; звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; своєчасно подавати відділу аспірантури індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; після закінчення аспірантури відпрацювати не менше трьох років у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка.

Наказом від 13.03.2017 №163-34 ОСОБА_5 аспіранта третього року навчання з відривом від виробництва було переведено до аспірантури Інституту високих технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01.04.2017 (а.с.10).

Вченою радою Інституту високих технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка прийнято рішення про відрахування ОСОБА_5 з аспірантури за невиконання індивідуального плану, що підтверджується витягом з протоколу №12 від 21.06.2017 (а.с.11).

Наказом №327-34 від 03.07.2017 ОСОБА_5 відраховано зі складу аспірантів інституту високих технологій з 30.06.2017, у зв'язку з невиконанням індивідуального плану роботи без поважних причин (а.с. 12).

Підставами відрахування в наказі зазначено подання директора Інституту високих технологій, рішення вченої ради Інституту високих технологій протокол №12 від 21.06.2017, дозвіл проректора.

Вищезазначені накази відповідачем ОСОБА_5 не оскаржувались.

До матеріалів справи відповідачем надано протоколи №76 та №88 комісії по прийому кандидатських іспитів, надано атестації складання іспитів, а доказів виконання індивідуального плану роботи, для спростування доводів позивача, відповідачем суду не надано (а.с. 60-64).

На навчання відповідача ОСОБА_5, як аспіранта, витрачено кошти державного бюджету, оскільки відповідно ст. 71 Закону України «Про вищу освіту», фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно п. 9.3. статуту Київського національного університету ім.Тараса Шевченка (а.с.16-23), фінансування університету здійснюється за рахунок, зокрема, коштів загального фонду державного бюджету.

Київський національний університет імені Тараса Шевченка є розпорядником та одержувачем коштів державного бюджету 2 рівня, що підтверджено (а.с. 153), та здійснюють підготовку науково-педагогічних кадрів через аспірантуру за рахунок бюджетного фінансування, що підтверджено (а.с. 149-151), а тому є належним позивачем по справі.

На навчання аспіранта ОСОБА_5 університетом витрачено державні кошти в сумі 138048,26 грн., що підтверджено довідкою про доходи ОСОБА_5 отриманої стипендії за період навчання та розрахунком оплати праці наукового керівника (а.с.115-117).

Висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог є правильними та відповідають обставинам справи.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно до вимог п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно до ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Пункт 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачає правові наслідки порушення зобов'язання, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 614 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 було зараховано до аспірантури факультету радіофізики, електроніки та комп'ютерних систем університету згідно наказу ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 05.11.2014 №681-34 на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 01.04.10 «Фізика напівпровідників і діелектриків» з 01.12.2014.

Укладено угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення від 01.12.2014 №91.

Наказом ректора від 13.03.2017 №163-34 ОСОБА_5 аспіранта третього року навчання з відривом від виробництва було переведено до аспірантури Інституту високих технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01.04.2017.

У зв'язку з невиконанням індивідуального навчального плану вченою радою Інституту високих технологій Київського національного університету імені Тараса Шевченка було прийнято рішення №12 від 21.06.2017 про відрахування ОСОБА_5, а наказом ректора від 03.07.2017 №327-34 ОСОБА_5 було відраховано зі складу аспірантів інституту високих технологій 30.06.2017.

На навчання відповідача як аспіранта було витрачено кошти державного бюджету, оскільки відповідно ст. 71 Закону України «Про вищу освіту», фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно п. 9.3. статуту Київського національного університету ім.Тараса Шевченка (а.с.16-23), фінансування університету здійснюється за рахунок, зокрема, коштів загального фонду державного бюджету.

Київський національний університет імені Тараса Шевченка є розпорядником та одержувачем коштів державного бюджету 2 рівня (а.с. 153), та здійснює підготовку науково-педагогічних кадрів через аспірантуру за рахунок бюджетного фінансування (а.с. 149-151).

На навчання аспіранта ОСОБА_5 університетом витрачено державні кошти в сумі 138048.26 грн., що підтверджено довідкою про доходи ОСОБА_5 та розрахунком оплати праці наукового керівника (а.с.115-117).

Законом України «Про вищу освіту» №1556-VІІ від 01.07.2014, визначено новий порядок проходження навчання в аспірантурі, за яким громадяни, які не завершили навчання за кошти державного або місцевого бюджету, мають право повторно здобути вишу освіту в державних або комунальних ВНЗ за тим самим ступенем освіти, за умови відшкодування до державного або місцевого бюджету коштів, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців, у порядку, визначеному КМУ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 №309 затверджено «Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів», яке регламентує діяльність у галузі підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів і є обов'язковим для всіх вищих навчальних закладів та наукових установ України незалежно від їх підпорядкованості та форми власності.

Відповідно до положень пп. 1,2 п.22 Постанови КМУ аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення.

Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи.

Згідно п.22 Постанови КМУ, аспірант у разі відрахування з наведеної вище підстави, про яку не вказано, що вона відноситься до поважних причин, зобов'язаний відшкодувати вартість навчання в аспірантурі, тобто повернути державі отримані грошові кошти за весь період навчання.

Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що з відповідача підлягають стягненню кошти із оплати праці наукового керівника та не підлягає стягненню виплачена стипендія виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Враховуючи, що позивач виплачував відповідачу стипендію добровільно, як засіб для існування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для її стягнення з відповідача на користь позивача.

Правильними є висновки суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати з судового збору та витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи, разом із іншими судовими витратами підлягають розподілу між сторонами також і витрати понесені на правничу допомогу адвоката.

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано договір про надання юридичних послуг № LS-11/09-18 від 11/09/2018, квитанцію №11 від 17.10.2018 про сплату ОСОБА_5 15975 грн., акт виконаних робіт №10.18-021/10009, звіт про надані послуги на суму 15975.00 грн. (а.с. 133-136).

Відповідно до вимог ч.3 ст.137 ЦПК України відповідачем надано детальний опис робіт (послуг), виконаних адвокатом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позовні вимоги задоволено частково, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені відповідачем витрати на правничу допомогу, а з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка залишити без задоволення, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07.03.2019.

Головуючий суддя С.І. Мурашко

Судді А.М. Головань

О.Л. Карпенко