Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1944/19 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 60 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №285/1944/19 за позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Житомирській області, Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, третя особа: ОСОБА_2 , про звільнення спадкового майна з-під арешту

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року, яка ухвалена під головуванням судді Літвин О.О. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Новоград-Волинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Житомирській області (надалі - Новоград-Волинська ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області) та Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (надалі -Новоград-Волинський МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області). Просить звільнити з-під арешту спадкове майно померлого ОСОБА_3 , а саме: ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 . Після смерті сина залишилося спадкове майно, яке складається з ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Звернувшись до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав, дізналася про те, що на ј частину вищезазначеного житлового будинку виконавчою службою накладено арешт постановою від 12 жовтня 2009 року на підставі виконавчого листа від 06 серпня 2009 року №2-139/09 про конфіскацію у ОСОБА_3 всього особистого майна. Вона є співвласником житлового будинку і спадкоємцем першої черги за законом після смерті сина, але у зв`язку з арештом майна не має можливості оформити свої права на спадкове майно. Згідно із довідкою відділу ДВС арештоване майно реалізувати не вдалося, а тому вважає, що на даний час відсутні підстави для збереження арешту, який підлягає скасуванню.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року провадження у справі закрито з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зокрема зазначає, що між сторонами виник спір про право цивільне, а саме, про право власності на ј частину житлового будинку, яке на даний час зареєстроване за її померлим сином та обтяжене арештом. Отже, виходячи з суті спірних правовідносин та суб`єктного складу, на думку позивача, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до пункту першого частини 1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, у Новоград-Волинському міськрайонному відділі ДВС на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа, виданого на виконання вироку в частині конфіскації майна, а тому позивач на підставі положень ст.287 КАС України має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено її права, свободи чи інтереси, а тому дійшов висновку про те, що даний спір має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що у 2004 році ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (син позивача) отримали після смерті відповідно чоловіка та батька у спадок в рівних частинах Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2 , який у подальшому відповідно до рішення виконкому Новоград-Волинської міської ради від 22 листопада 2007 року №236 перейменовано в будинок АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 грудня 2004 року (а.с.13). Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної власності належить кожному по ј частині вищевказаного будинку (а.с. 10,12).

Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 липня 2009 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна (а.с.70-72).

Зі змісту листа Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 20 травня 2019 року №24785 та ВП-спецрозділ вбачається, що на виконанні у даному відділі перебувало виконавче провадження №14528033 по виконанню виконавчого листа №1-239/09, виданого 06 серпня 2009 року Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області (а.с.7,29).

Постановою відділу ЛВС Новоград-Волинського МРУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 жовтня 2009 року на все майно ОСОБА_3 накладено арешт, а саме на ј частину будинку АДРЕСА_1 (а.с.9 зворот).

03 листопада 2011 року виконавче провадження №14528033 завершене за пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з проведенням державним виконавцем усіх виконавчих дій щодо конфіскації майна, а саме: було описано особисте майно ОСОБА_3 - ј частина будинку АДРЕСА_1 , призначено експерта та проведено оцінку даного майна, передано майно на реалізацію. Однак, вказане майно не було продано у зв`язку з відсутністю покупців. Оскільки законодавством не визначено подальший порядок розпорядження конфіскованим майном за вироком суду в разі його не реалізації, то державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.30).

Зі змісту листа Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 09 вересня 2019 року за №8.25-29/2019/42491 вбачається, що матеріали виконавчого провадження №14528033 знищено 27 лютого 2015 року після закінчення строку зберігання(а.с.53-54).

Також матеріали справи свідчать про те, що на адресу Новоград-Волинського міськрайонного суду виконавчою службою надіслано постанову (повідомлення), винесену старшим державним виконавцем Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області Кайданович Р.О. від 25 січня 2018 року №3830 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (а.с.67-69).

Відповідно до змісту частини першої ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який є сином позивача ОСОБА_1 (а.с.5-6).

Із матеріалів справи вбачається, що в червні 2019 року позивач звернулася до суду з цивільним позовом про скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку суду про конфіскацію майна, як додаткового покарання, оскільки на даний час виконавче провадження відсутнє.

Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України (далі - КВК України).

Згідно з частиною другою статті 52 Кримінального кодексу України (далі - КК України) додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина перша статті 59 КК України).

Статтею 48 КВК України передбачено, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України).

Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині конфіскації майна, був спочатку Закон України Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV), який втратив чинність з 05 жовтня 2016 року, а у подальшому - Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII),

На час звернення з позовом та розгляду справи порядок судового оскарження урегульовано Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - закон № 1404-VIII), відповідно до частини першої статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Тому необхідно розрізняти випадки звернення до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (рішень, ухвал, постанов судів різних юрисдикцій) та в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні рішень інших органів (постанов, наказів, ухвал та інших документів), які є виконавчими документами і підлягають примусовому виконанню відповідно до ст.3 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до ст.74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи, що виконавчий лист був виданий на виконання вироку в частині конфіскації майна, а не на виконання судового рішення у цивільній справі, позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання.

Статтею 537 КПК України 2012 року (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) урегульовані питання, які вирішуються під час виконання вироків. Положеннями ст.539 КПК України 2012 року визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеними нормами Закону не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про конфіскацію майна як вид покарання. Відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами ЦПК України.

Крім того, положеннями КПК України 2012 року (розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні.

Отже питання про зняття арешту в даній справі не може також бути вирішене і в порядку виконання вироку суду за правилами КПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ст.287 КАС України).

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 383/493/18.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи ту обставину, що у Новоград-Волинському МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області на виконанні перебувало виконавче провадження №14528033 по виконанню виконавчого листа від 13 липня 2009 року № 1-239/09, виданого на виконання вироку в частині конфіскації майна, ОСОБА_1 на підставі положень ст.287 КАС України не позбавлена права звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено її права, свободи чи інтереси.

Суд першої інстанції ухвалою від 10 червня 2019 року помилково відкрив провадження у справі в порядку цивільного судочинства. Позивач має право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства, а тому суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у порядку цивільного судочинства на підставі пункту першого частини 1 ст.255 ЦПК України, оскільки правильно дійшов висновку про неможливість вирішення питання звільнення майна з під арешту, накладеного як додаткове покарання у виді конфіскації майна в порядку виконання вироку, за правилами КПК України, оскільки такі вимоги можуть бути заявлені та підлягають розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі з огляду на викладене вище додаткового правового обґрунтування не потребують. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. Отже, ухвала є законною та обґрунтованою, постановленою з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування апеляційний суд не вбачає, а тому вона залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 18 листопада 2019 року.