КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1779/2019 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 лютого 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Кулішенка Ю.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Журби С.О.,

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури м. Києва на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом Свої вимоги мотивував тим, що 14.10.2005 року Прокуратурою м. Києва відносно позивача було порушено кримінальну справу № 50-4159 і пред'явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем), а також затримано у порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 р.). 17.10.2005 року стосовно позивача порушена кримінальна справа за ч.3 ст. 28 (вчинення злочину організованою групою) та ч.3 ст. 364 (зловживання владою або службовим становищем) КК України. Того ж дня Печерським районним судом м. Києва позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту з утриманням в Слідчому ізоляторі № 13 управління державного департаменту України з питань виконання покарань у м. Києві та Київської області. Кримінальну справу № 50-4159 для розгляду з обвинувальним висновком щодо позивача та інших осіб було направлено до Деснянського районного суду м. Києва з обвинуваченням у кінцевій редакції у вчиненні ним злочинів, передбачених ст. 28 ч.3, 126 ч.2, 28 ч.3, 162 ч.2, 185 ч.5,186 ч.5, 28 ч.3, 366 ч. 1, 28 ч. 3, 364 ч. 3, 189 ч. 4, 365 ч.2, 127 ч.2 КК України. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року позивача було засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади, пов'язані з роботою в правоохоронних органах, строком на 3 роки, та з конфіскацією всього належного йому майна. Вироком Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2009 року скасовано вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року та постановлено новий вирок, яким позивача визнано винним за ст. ч.4. 189, ч.3 ст. 364, ч.2 ст.162, ч.2 ст.126. ч.2 ст. 127 КК України і призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з роботою в правоохоронних органах строком на три роки, та з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. По обвинуваченню за ч.1 ст. 366 КК України позивача звільнено від кримінальної відповідальності та покарання у зв'язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України та у відповідності зі ст. 11-1 КПК України (1960р.), а справу в цій частині закрито, в решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 03.11.2009 року зазначені вирок та ухвалу апеляційного суду було скасовано і справу направлено на новий апеляційний розгляд. 24.12.2009 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок суду першої інстанції було скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд. 13.08.2010 року щодо позивача було постановлено новий вирок Деснянського районного суду міста Києва, який 20.09.2011 року було скасовано судом апеляційної інстанції з постановленням свого вироку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.05.2012 року вирок Апеляційного суду міста Києва від 20.09.2011 року стосовно позивача було скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Цією ж ухвалою запобіжний захід щодо позивача (тримання під вартою) змінено на підпису про невиїзд, позивач був звільнений з-під варти у залі суду. 16.09.2014 року Апеляційним судом м. Києва вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2010 року щодо позивача скасовано та постановлено новий вирок, яким його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч. 1 ст. 366, ч.2 ст.126, ч.2 ст.162, ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.127, ч.2 ст.189 КК України; по обвинуваченню позивача за ч.1 ст.364, ч. 1 ст. 366, ч.2 ст.126, ч.2 ст.162, ч.2 ст.185 КК України провадження у справі закрито та позивача звільнено від кримінальної відповідальності у цій частині у зв'язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України (1960 р.) та призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням спеціального звання - капітан міліції. Цим же вироком позивачу зараховано строк тримання під вартою під час провадження досудового слідства та попередніх судових розглядів, він вважався таким, що фактично відбув покарання за цим вироком. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2015 року вирок Апеляційного суду від 16.09.2014 року залишено без змін. З урахуванням викладеного позивач перебував під вартою у СІЗО № 13 з 14.10.2005 року по 08.05.2012 року включно, тобто більше як шість років та шість місяців (2399 днів), з яких більше 2 років понад строк, визначений йому вироком суду, тобто він був незаконно позбавлений волі протягом тривалого строку.

Вважає, що притягнення позивача органом досудового розслідування прокуратури м. Києва до кримінальної відповідальності (винесення постанови про притягнення як обвинуваченого) за ст. 28 ч.3, 126 ч.2, 28 ч.3, 162 ч.2, 186 ч.5. 189 ч. 4, 28 ч.3, 364 ч.3, 365 ч.2, 127 ч.2 КК України, незаконного та тривалого тримання під вартою понад строк, встановлений позивачу вироком суду, а також незаконного засудження (незаконний вирок суду було скасовано), застосування незаконних заходів щодо його фізичного та психологічного впливу (в тому числі катування та жорстокого поводження) працівниками Управління внутрішньої безпеки в м. Києві ДВБ ГУБОЗ МВС України, позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, тривалому відриві від сім`ї, погіршення відносин з оточуючими, що тепер вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Наведені факти незаконного та тривалого тримання під вартою, неналежного та тривалого розслідування тощо також встановлені у рішенні Європейського Суду з прав людини "Ярошовець та інші проти України", що набуло статусу остаточного.

Вважає, що незаконними діями працівників органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури м. Києва, йому завдано моральну шкоду, пов'язану з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності (незаконним пред'явленням обвинувачення), незаконним та тривалим триманням під вартою, в тому числі понад строк встановлений вироком суду (756 днів), а також незаконним засудженням, яку він оцінює у 200 000,00 грн.

ОСОБА_3 подав заяву про збільшення позовних вимог до у якій просив стягнути 500 000,00 грн. з Державної казначейської служби України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача, оскільки, враховуючи глибину моральних і фізичних страждань, їх характер і ступень, тривалість втрат немайнового характеру та їх значимість для його подальшого життя, вважає саме цю суму адекватною та достатньою перенесеним ним труднощам і відповідає тим втратам немайнового характеру, що були йому завдані.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 372300, 00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Прокуратура м. Києва подала апеляційну скаргу та просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обгрунтування скарги зазначає, що у розумінні положень ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" позивач не є особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, і жодним судом, який розглядав кримінальну справу стосовно позивача та інших осіб, жодне з рішень, визначених п.1-4 ст. 2 Закону не приймалось. Закриття вироком апеляційного суду м. Києва від 16.09.2014 року кримінальної справи відносно позивача в частині не є реабілітуючою обставиною. Також зазначає, що відповідно до п. 133 рішення Європейського Суду з прав людини від 03.12.2015 року у справі "Ярошовець та інші проти України" Європейський суд дійшов висновку, що оскільки вироки Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2010 та апеляційного суду м. Києва від 20.09.2011 не набрали законної сили, упродовж відповідних періодів позивач не відбував покарання у вигляді позбавлення волі у розумінні національного законодавства, а тримався під вартою на підставі рішень районного та апеляційного судів відповідно. Суд, що постановив вирок, мав повноваження продовжити тримання засудженого під вартою до набрання вироком законної сили та упродовж провадження у суді апеляційної інстанції, якщо вирок буде оскаржено. У п. 149 зазначеного рішення Європейський Суд дійшов висновку, що національне законодавство не вимагало від суду, який постановив вирок, періодично переглядати законність продовжуваного тримання під вартою під час апеляційного провадження. Після постановлення апеляційним судом м. Києва вироку від 20.09.2011, яким призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк, який перевищував увесь строк тримання позивача під вартою упродовж провадження у кримінальній справі, Європейський Суд зазначив про відсутність доказів незаконності цього вироку. А тому дійшов висновку, що тримання позивача під вартою з 20.11.2011 по 08.05.2012 вважається таким, що має достатній причинно-наслідковий зв'язок з новим вироком. А тому Європейський суд встановив, що не було порушено п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо тримання позивача під вартою у вказаний період (п. 151, 154 рішення). Відповідач вважає необхідним врахувати, що за вказаним рішенням Європейського Суду держава Україна сплатила позивачу суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 тис. євро, а тому стягнення моральної шкоди на користь позивача з одних і тих самих підстав свідчитиме про подвійне відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету України. Розмір морального відшкодування повинен визначатися з урахуванням вимог щодо розумності та справедливості, а також має бути співрозмірний із завданими збитками. Право на відшкодування моральної шкоди за нормами законодавства не встановлює імперативний обов'язок її компенсації. Зазначене право на відшкодування надає можливість позивачу довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд співмірне відшкодування. Однак позивачем не зазначено розрахунок морального відшкодування, не обґрунтовано його розмір та не вказано, якими доказами підтверджується наявність моральної шкоди та підстави її відшкодування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно, ст. 357 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам відповідає.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для відшкодування шкоди та часткового задоволення позовних вимог.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 14 жовтня 2005 року Прокуратурою м. Києва відносно позивача було порушено кримінальну справу № 50-4159 і пред'явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем), а також затримано у порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 р.). 17.10.2005 року стосовно позивача порушена кримінальна справа за ч.3 ст. 28 (вчинення злочину організованою групою) та ч.3 ст. 364 (зловживання владою або службовим становищем) КК України. Того ж дня Печерським районним судом м. Києва позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту з утриманням в Слідчому ізоляторі № 13 управління державного департаменту України з питань виконання покарань у м. Києві та Київської області.

У подальшому кримінальну справу № 50-4159 для розгляду з обвинувальним висновком щодо позивача та інших осіб було направлено до Деснянського районного суду м. Києва з обвинуваченням у кінцевій редакції у вчиненні ним злочинів, передбачених ст. 28 ч.3, 126 ч.2, 28 ч.3, 162 ч.2, 185 ч.5,186 ч.5, 28 ч.3, 366 ч. 1, 28 ч. 3, 364 ч. 3, 189 ч. 4, 365 ч.2, 127 ч.2 КК України.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2008 року позивача було засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади, пов'язані з роботою в правоохоронних органах строком на 3 роки, та з конфіскацією всього належного йому майна. Вироком Апеляційного суду м. Києва від 14 транвня 2009 року скасовано вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2008 року та постановлено новий вирок, яким позивача визнано винним за ст. ч.4. 189, ч.3 ст. 364, ч.2 ст.162, ч.2 ст.126. ч.2 ст. 127 КК України і призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з роботою в правоохоронних органах строком на три роки, та з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

По обвинуваченню за ч.1 ст. 366 КК України позивача звільнено від кримінальної відповідальності та покарання у зв'язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України та у відповідності зі ст. 11-1 КПК України (1960р.), а справу в цій частині закрито, в решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2008 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 03 листопада 2009 року зазначені вирок та ухвалу апеляційного суду було скасовано і справу направлено на новий апеляційний розгляд. 24 грудня 2009 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок суду першої інстанції було скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд. 13 серпня 2010 року щодо позивача було постановлено новий вирок Деснянського районного суду міста Києва, який 20 вересня 2011 року було скасовано судом апеляційної інстанції з постановленням свого вироку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 травня 2012 року вирок Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2011 року стосовно позивача було скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Цією ж ухвалою запобіжний захід щодо позивача (тримання під вартою) змінено на підпису про невиїзд, позивач був звільнений з-під варти у залі суду. 16 вересня 2014 року Апеляційним судом м. Києва вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2010 року щодо позивача скасовано та постановлено новий вирок, яким його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч. 1 ст. 366, ч.2 ст.126, ч.2 ст.162, ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.127, ч.2 ст.189 КК України; по обвинуваченню позивача за ч.1 ст.364, ч. 1 ст. 366, ч.2 ст.126, ч.2 ст.162, ч.2 ст.185 КК України провадження у справі закрито та позивача звільнено від кримінальної відповідальності у цій частині у зв'язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України (1960 р.) та призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням спеціального звання - капітан міліції.

Цим же вироком позивачу зараховано строк тримання під вартою під час провадження досудового слідства та попередніх судових розглядів, він вважався таким, що фактично відбув покарання за цим вироком. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2015 року вирок Апеляційного суду від 16 вересня 2014 року залишено без змін.

З урахуванням викладеного позивач перебував під вартою у СІЗО № 13 з 14 жовтня 2005 року по 08 травня 2012 року включно, тобто більше як шість років та шість місяців (2399 днів), з яких більше 2 років понад строк, визначений йому вироком суду.

Право особи на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює ОРД, досудове розслідування, прокуратури або суду, передбачено Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколом № 7 до Конвенції, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, ЦК, Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", (далі - Закон), Положенням про застосування Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду".

Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У статті 1176 Цивільного кодексу України йдеться про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У ній йдеться, серед іншого (inter alia), про те, що порядок відшкодування шкоди, завданої вищевказаними органами встановлюється законом.

03 грудня 2015 року Європейським судом з прав людини у справі "Ярошовець та інші проти України" було встановлено: порушення ст. 3 Конвенції у зв'язку з тим, що перший заявник (ОСОБА_3.) зазнав жорстокого поводження з боку працівників міліції, та не було проведене ефективного розслідування його скарг у зв'язку з цим; порушення ст. 3 Конвенції у зв"язку із скаргами першого (ОСОБА_3.), третього, четвертого та п"ятого заявників на умови, в яких їх перевозили до суду для участі у засіданнях та з нього під час тримання їх під вартою; порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції у зв"язку з незаконністю та тривалістю тримання першого, третього, четвертого та п"ятого заявників під вартою з 14 жовтня 2005 року до 28 жовтня 2008 року; порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції у зв"язку з незаконністю та тривалістю тримання заявників під вартою з 24 грудня 2009 року до 13 серпня 2010 року; порушення пункту статті 5 Конвенції у зв"язку з триманням першого, третього, четвертого та п'ятого заявників під вартою з 14 жовтня 2010 року по 20 вересня 2011 року; порушення пункту 5 статті 5 Конвенції у зв"язку з тим, що перший, третій, четвертий та п"ятий заявники не мали ефективного і юридично закріпленого права на відшкодування шкоди за тримання їх під вартою всупереч пунктам 1 та 3 статті 5 Конвенції; порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв"язку з тривалістю кримінального провадження щодо заявників;

Також зазначеним рішенням зобов'язано впродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до п. 2 ст. 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити такі суми відшкодування моральної шкоди, що мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, у тому числі: 20 000 євро першому заявникові (ОСОБА_3.) та додатково суму будь-якого податку, що може їм нараховуватись.

З наведеного вбачається, що Європейським судом з прав людини було встановлено порушення декількох статей Конвенції, зокрема ст. 3, 5, 6, у тому числі і в частині незаконного та тривалого тримання позивача ОСОБА_3 під вартою.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 13 вказаного вище Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до вимог п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок тривалого тримання під вартою, понад строк, встановлений позивачу вироком суду, йому було завдано нестерпних душевних страждань, що виразилось у руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, тривалому відриві від сім`ї, погіршення відносин з оточуючими, що тепер вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. ОСОБА_3 у своїх позовних вимогах вказує про те, що незаконним тривалим утриманням його під вартою йому завдано моральних страждань, оскільки він перебував під вартою понад строк, визначений йому вироком суду.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тривалого тримання під вартою обмежило право позивача ОСОБА_3 на вільне пересування та зміну місця проживання, гарантоване ст. 33 Конституції України.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов'язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

За нормами ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Внаслідок незаконного та тривалого тримання під вартою понад строк, встановлений позивачу вироком суду, позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, тривалому відриві від сім`ї, погіршення відносин з оточуючими, що тепер вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зокрема, ситуація, що пов'язана з притягненням позивача до кримінальної відповідальності та перебуванням під вартою була для позивача інтенсивно психотравмуючою, порушила його нормальний, звичний душевний стан, призвела до душевних страждань, порушила адаптивне життєве функціонування, внесла повну невизначеність щодо майбутнього, внесла кардинальні зміни у звичний спосіб життя, оскільки позивач був позбавлений волі, висловлювань своєї власної думки, вимушений був терпіти приниження та численні побутові незручності ув'язнення.

Суд першої інстанції оцінивши отримані позивачем моральні страждання, їх глибину, характер, тривалість та наслідки, дійшов до правильного висновку про стягнення з відповідача Державної казначейської служби України моральної шкоди в розмірі 372300, 00 грн. (100 розмірів мінімальної заробітної плати).

Посилання апелянта на те, що подібні вимоги вже вирішені Європейським судом з прав людини і позивачем отримана компенсація на підставі рішення цього суду спростовуються матеріалами справи.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Ярошовець та інші проти України" від 3 грудня 2015 року, набуло статусу остаточного 03.03.2016 встановлено незаконність тримання під вартою ОСОБА_3 : з 14 жовтня 2005 року до 28 жовтня 2008 року; з 24 грудня 2009 року до 13 серпня 2010 року, оскільки органи влади не надали достатнього обґрунтування його тримання під вартою в означений період.

Водночас, Європейським судом з прав людини ОСОБА_3 присуджена компенсація за допущені відносно нього шість порушень Конвенції, принаймні три з яких не полягають безпосередньо у незаконному триманні під вартою. Разом з тим звертаючись до суду ОСОБА_3 посилається на незаконне тривале перебування під вартою понад строк, встановлений вироком суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури м. Києва залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: