П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - судді Кожух О.А.

суддів - Джуги С.Д., Куштана Б.П.

з участю секретаря - Терпай С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 травня 2018 року (головуючий суддя Деметрадзе Т.Р.) в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 - про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов вмотивовано тим, що між нею та ПАТ КБ «Приват Банк» (далі - Банк) 24.03.2008 було укладено кредитний договір №216513-CRED. 29 березня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 вчинено виконавчий напис №1756 про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за вказаним кредитним договором, за період з 24.03.2008 по 24.11.2016 у розмірі 195 649,40 грн.

Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог п. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо строку вимоги повернення споживчого кредиту, вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, нотаріус не отримував первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення, у зв'язку з чим у нього були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості, визначений банком, є безспірним. Зазначена Банком сума заборгованості у заяві про вчинення виконавчого напису є виключно відображенням одноособових арифметичних розрахунків банку та сама по собі не може свідчити про таку безспірність. Норма Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 в редакції від 10.12.2014, на підставі якої було вчинено виконавчий напис, станом на день його вчинення була скасована. Окрім того, позивач вказує, що виконавчий напис нотаріуса від 29.03.2017 виданий після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги. Вказане виключає можливість вчинення нотаріусом виконавчого напису про стягнення такої заборгованості.

Позивач просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №1756 від 29.03.2017, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15 травня 2018 року даний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням, Банк оскаржив його в апеляційному порядку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що Банком було подано всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису. Позивачем не спростовано твердження Банку щодо розміру існуючої заборгованості. Вказує, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, а лише перевіряє наявність документів, необхідних для вчинення виконавчого напису. Виконавчий напису вчинено в межах строків, передбачених ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», оскільки пунктом 5.7. Кредитного договору строки позовної давності про стягнення заборгованості встановлено сторонами у 5 років.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, позицію представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що згідно виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за №1756, вчиненого 29 березня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2, запропоновано стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №216513-CRED від 24.03.2008 у розмірі 7648,53 доларів США, що еквівалентно 195 649,40 грн., з урахуванням: 1623,95 доларів США заборгованості по тілу кредиту, 5651,06 доларів США заборгованості по відсоткам, 9,77 доларів США штраф (фіксована частина), 363,75 доларів США штраф (відсоток від суми заборгованості). Період за який проводиться стягнення з 24.03.2008 по 24.11.2016 (а.с.11).

На підставі даного виконавчого напису відкрито виконавче провадження, під час здійснення якого постановою державного виконавця від 09.10.2017 накладено арешт на все майно ОСОБА_1 (а.с.6).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий перелік затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. N 1172, до якої вносились зміни, в тому числі, постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. N 662. Позивач, серед іншого, вказував, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. N 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості Провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», на підставі якої нотаріус вчинив виконавчий напис. Проте, на час вчинення виконавчого напису - 29.03.2017 - відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.03.2017 р. у справі N 826/20084/14 було зупинено виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до пункту 3.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Судом встановлено, що строк, за який проводиться стягнення - вісім років та вісім місяців, а саме з 24 березня 2008 року по 24 листопада 2016.

Апеляційний суд зазначає, що встановлення вказаного трьохрічного обмеження на вчинення виконавчого напису не є формальністю, позаяк узгоджується з приписами Глави 19 ЦК України, якою визначено загальну трихрічну позовну давність. А відтак, включення у загальний розмір заборгованості частини платежів, які нараховані поза межами строків позовної давності, в будь-якому разі свідчать про спірність такої суми.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо встановлення кредитним договором п'ятирічного строку позовної давності оскільки частиною ст.88 ЗУ «Про нотаріат» передбачена можливість зміни меж строку вчинення виконавчого напису лише у разі встановлення іншого строку позовної давності законом, а не договором. Тобто, в даному випадку підлягає застосуванню встановлений ч.1 ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» трирічний строк щодо меж вчинення виконавчого напису.

Як вбачається з виконавчого напису, сума яка пропонується до стягнення, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого відповідачем, нарахована за період з 24 березня 2008 року по 24 листопада 2016 року, (а.с.72, 73). З вказаного розрахунку вбачається, що прострочена заборгованість за кредитом почала виникати ще в кінці 2008 року, і остаточно заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1623,95 доларів США, як складова частина загального розміру боргу, що пред'явлена до стягнення, виникла ще в червні 2011 року та з того часу не змінювалася. Тобто, частина складових сум заборгованості виникла більш як за три роки до моменту звернення, що прямо суперечить ст. 88 ЗУ «Про нотаріат».

Таким чином, між сторонами існує спір з приводу наявності і розміру заборгованості за указаним кредитним договором, з урахуванням того, що вимога Банку щодо повернення кредитних коштів пред'явлена до позивача після спливу трирічного строку з моменту виникнення у Банку права на таку вимогу, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 березня 2019 року.

Головуюча Судді