печерський районний суд міста києва
Справа № 757/3096/19-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі: Кирилюк С.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Павлика О.М.,

третіх осіб: Верцімаги І.В., Метельського Ю.К., Лазарчука Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання ОСОБА_1 про передачу за підсудністю цивільної справи №757/3096/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання дій начальника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України Корната Володимира Володимировича протиправними, скасування розпорядження начальника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України Корната Володимира Володимировича №79 від 25.06.2018, скасування доручення заступника начальника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України Лазарчука Романа Вікторовича від 23.05.2018 та про скасування актів 23.05.2018 р., 29.05.2018 р., 04.06.2018р.,-

ВСТАНОВИВ:

23.01.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 25.01.2019 для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі.

18.02.2019 року через канцелярію суду Печерського районного суду м. Києва надійшло письмове клопотання про передачу справи за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

В обґрунтування клопотання, позивач посилається на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2019, в які зазначається, що ухвалою від 17.10.2018 ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання протиправних дій та скасування розпорядження. Не погодившись з вказаною ухвалою, позивач оскаржив вказане рішення до Шостого апеляційного адмінстративного суду. При ухвалені постанови, апеляційна інстанція, прийшла до висновку, що даний спір є публічно-правовим та підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, тому ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року є передчасною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки згідно запису №5 у трудовій книжці серії позивач прийняв 07.02.2007 присягу державного службовця, а в установленому Законом України «Про державну службу» проходження ним державної служби припинено не було, тому посада ОСОБА_1 належить до посад державної служби у розумінні Закону України «Про державну службу». Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем подаються декларації до Єдиного державного реєстру декларацій як особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Позивач та представник позивача підтримали в судовому засіданні дане клопотання та просили передати справу до Окружного адміністративного суду м. Києва, у зв'язку з тим, що вказаний спір є публічно-правовим, та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення вказаного клопотання, зазначив, що вказаний спір може розглядатись у Печерському районному судді м. Києва, так як позивач не є державним службовцем.

Треті особи, підтримали позицію представника відповідача.

Вислухавши осіб, які беруть участь в судовому засіданні, перевіривши матеріали справи, приходжу до наступного.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про скасування розпорядження від 23 березня 2018 року №32.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.07.2018 провадження у справі було закрито, з тих підстав, що посада завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинковимх територій №1 не відноситься до публічної служби, розпорядження про оголошення догани не є публічно-правовим актом суб'єкта владних повноважень і не може оскаржуватися за правилами адміністративного судочинства.

Лише тієї обставини, що стороною у даних спірних правовідносинах є орган Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України недостатньо для розгляду трудового спору в порядку адміністративного судочинства.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13 лютого 2013 року №К/9991/57176/11 зазначено, що діяльність керівника державної установи не є публічною службою, а акт центрального органу виконавчої влади, щодо прийняття на роботу, а також укладення контракту з підпорядкованою установою, стосовно трудових відносин не є публічно-правовим актом суб'єкта владних повноважень і не може оскаржуватися за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2007 року у справі №5/149, від 12 жовтня 2007 року та у справі №02-4-5/335, та у справі №826/16943/13-а.

Наведений висновок суду щодо розмежування трудових правовідносин та публічної служби, а також юрисдикції судів щодо розгляду таких спорів, підтверджується правовою позицією Вищого адміністративного суду України викладеною в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №8, де у п. 13.1 зазначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на саме публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Також, у пункті 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 вказано, що діяльність особи, призначеної у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління на посаду керівника юридичної особи - суб'єкта господарської діяльності (наприклад, керівник житлово-експлуатаційної організації, призначений на цю посаду відповідним органом місцевого самоврядування), що функціонує на основі права господарського відання або права оперативного управління, або за рішенням органу місцевого самоврядування, не є публічною службою, передбаченою пунктом 15 статті 3 КАС. Трудові правовідносини таких осіб регулюються законодавством про працю, а спори із цих питань розглядаються у порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку про те, що даний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Шостого апеляційного адміністративного суду, який постановою від 06.11.2018, вказану ухвалу від 18.07.2018 скасував.

В обґрунтування постанови суд апеляційної інстанції вказав, що оскільки факт прийняття позивачем присяги державного службовця та перебування на державній службі підтверджується відповідними записами в трудовій книжці, яка згідно ст. 48 Кодексу законів про працю України є основним документом про трудову діяльність працівника, а відтак підстав стверджувати протилежне судом не встановлено, а відтак вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Поряд з цим, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.10.2018 було відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі №826/13068/18 за позовом ОСОБА_1 від 01.10.2018 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними дій, скасування розпорядження, актів.

В даній ухвалі суд, послався на пункт 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 де вказано, що діяльність особи, призначеної у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління на посаду керівника юридичної особи - суб'єкта господарської діяльності (наприклад, керівник житлово-експлуатаційної організації, призначений на цю посаду відповідним органом місцевого самоврядування), що функціонує на основі права господарського відання або права оперативного управління, або за рішенням органу місцевого самоврядування, не є публічною службою, передбаченою пунктом 15 статті 3 КАС. Трудові правовідносини таких осіб регулюються законодавством про працю, а спори із цих питань розглядаються у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, ОСОБА_1 не перебуває на публічній службі, отже даний спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

З таким твердженням погодився Шостий апеляційний адміністративний суд, залишивши ухвалу від 01.10.2018, без змін.

Не погодившись з позицією двох попередніх інстанцій, позивач звернувся до Верховного суду з касаційною скаргою, суд дослідивши всі обставини, прийшов до висновку, що посада завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1 Управління адміністративними будинками не відноситься до публічної служби, а тому оскаржувані дій та рішення не можуть бети предметом оцінки адміністративного суду. Крім того, суд підкреслив, що виключно суб'єктний склад правовідносин не може мати своїм наслідком висновок про необхідність розгляду трудового спору у порядку адміністративного судочинства.

Так, абзацом 3 пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у цьому Кодексі термін публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Під суб'єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається за допомогою суб'єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об'єктивного критерію, тобто з'ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, пункт 46).

Прецедентна практика Європейського Суду з прав людини також виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким.

Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до частини 9 статті 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

У відповідності до положень ч. ч. 1, 2 статті 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Враховуючи зазначене, з урахуванням приписів ст. ст. 19, 31, 32 та ст. 417 ЦПК України,суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні клопотання позивача про направлення справи за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 31, 32, 260, 263, 353 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволені клопотання ОСОБА_1 про передачу за підсудністю цивільної справи №757/3096/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання дій начальника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України Корната Володимира Володимировича протиправними, скасування розпорядження начальника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України Корната Володимира Володимировича №79 від 25.06.2018, скасування доручення заступника начальника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України Лазарчука Романа Вікторовича від 23.05.2018 та про скасування актів 23.05.2018 р., 29.05.2018 р., 04.06.2018р., - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційної інстанції через Печерський районний суд м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали, а особою яка була відсутня при проголошенні ухвали протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Т.Г. Ільєва