№ 201/3040/19
провадження 2-о/201/78/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

присяжних Костюк Н.П. і Левченко Р.П.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області і орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради про оголошення особи померлою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 березня 2019 року звернувся до суду з заявою про оголошення фізичної особи померлою. Заявник у своїй заяві посилається на те, що протягом всього життя він, заявник ОСОБА_1 , проживав разом із своїми батьками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та прабабусею (бабусею його матері) ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . В 2002 році його мати - ОСОБА_3 , 1960 року народження, пішла з дому та по теперішній час не повернулася. Ні зі сином, ні з близькими родичами відносин не підтримує, місцезнаходження матері вже більше 15-ти років заявнику невідоме. Рідний брат матері - ОСОБА_5 також не бачив свою сестру з 2002 року. У 2008 році на їх домашній стаціонарний телефон зателефонував невідомий чоловік, який не представився та повідомив, що начебто мати заявника проживала з 2002 року з ним, проте в липні ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла. Цей чоловік знайшов номер телефону заявника, оскільки вважав за необхідне повідомити про смерть матері її родичам. Таку інформацію заявнику та батькові вже розповіла прабабуся, адже саме вона була вдома та відповіла на той телефонний дзвінок. Однак, заявник з батьком не прийняли всерйоз даний телефонний дзвінок. Прабабуся звістку по телефону про смерть своєї онуки (матері заявника) сприйняла досить важко. В неї різко погіршився стан здоров`я, ІНФОРМАЦІЯ_2 році прабабуся померла. Після смерті прабабусі ОСОБА_4 залишилась частина квартири, яку повинна була успадкувати мати заявника, проте через відсутність будь-яких відомостей про неї, спадщина так і не оформлена. Враховуючи те, що минуло багато часу, а відомості про смерть його матері не відомі, ОСОБА_1 вимушений звертатися до суду із заявою про визнання її померлою. Оголошення ОСОБА_3 померлою необхідне також для оформлення спадщини на належну їй частку кватири, згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18 серпня 1998 року.

В місці постійного проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , немає відомостей про її місце перебування з 2002 року, тобто протягом сімнадцяти останніх років (підтверджується Актом о не проживании по адресу АДРЕСА_1 ). Зазначені обставини можуть підтвердити і свідки. Крім того, батько заявника ОСОБА_2 звертався з заявою до Соборного відділу поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, з проханням розпочати пошуки зниклої ОСОБА_3 , однак, представники Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровської області повідомили, що з урахуванням того, що відомостей про місцеперебування ОСОБА_3 немає вже протягом 17 років, пошуки останньої не дадуть результатів, та порекомендували нам звернутися до суду. З заявою до суду про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутньою раніше не звертались. Звернувшись до відділу РАЦС із заявою про отримання витягу з Реєстру про реєстрацію смерті ОСОБА_3 та про видачу свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , було отримано відмову у видачі свідоцтва про смерть та витягу про реєстрацію смерті ОСОБА_3

Заявник бажає належним чином оформити всі свої і матері документи, але до цих пір мати з 2002 року не з`являється до сім`ї, її не бачили і не чули родичі, в нього є підстави вважати, що його матері немає серед живих, звертався до правоохоронних і інших органів, але це ні до чого не призвело: мати не з`явилася і її місце знаходження не виявлено. Зараз стоїть питання про визнання матір померлою через її відсутність більше трьох років з метою упорядкування документів та належного догляду за майном, в іншому порядку визначити вказане не можливо. Заявник просив суд оголосити свою матір ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що була зареєстрована та проживала в квартирі АДРЕСА_2 померлою з дня набрання рішенням законної сили, задовольнивши заяву.

Представники заінтересованих осіб Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області і орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явилися, про час та місце повідомлялися належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке міститься в матеріалах справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. В зверненні до суду просили справу розглянути без участі їх представників за наявними матеріалами і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних заінтересованих осіб згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку заявника, заінтересованих осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що протягом свого життя заявник ОСОБА_1 проживав разом із своїми батьками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та прабабусею (бабусею його матері) ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . В 2002 році його мати - ОСОБА_3 , 1960 року народження, пішла з дому та по теперішній час не повернулася. Ні зі сином, ні з близькими родичами відносин не підтримує, місцезнаходження матері вже більше 15-ти років заявнику невідоме. Рідний брат матері - ОСОБА_5 також не бачив свою сестру з 2002 року. Як стверджує заявник, у 2008 році на їх домашній стаціонарний телефон зателефонував невідомий чоловік, який не представився та повідомив, що начебто його мати (заявника) проживала з 2002 року з ним, проте в липні ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла. Цей чоловік знайшов номер телефону заявника, оскільки вважав за необхідне повідомити про смерть матері її родичам. Таку інформацію заявнику та батькові вже розповіла прабабуся, адже саме вона була вдома та відповіла на той телефонний дзвінок. Однак, заявник з батьком не прийняли всерйоз даний телефонний дзвінок. Прабабуся звістку по телефону про смерть своєї онуки (матері заявника) сприйняла досить важко. В неї різко погіршився стан здоров`я, ІНФОРМАЦІЯ_2 році прабабуся померла (підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 ).

Після смерті прабабусі ОСОБА_4 залишилась частина квартири, яку повинна була успадкувати мати заявника, проте через відсутність будь-яких відомостей про неї, спадщина так і не оформлена. Враховуючи те, що минуло багато часу, а відомості про смерть його матері не відомі, ОСОБА_1 вимушений звертатися до суду із заявою про визнання її померлою, оскільки для оформлення спадщини необхідним є отримання відомостей про смерть матері - ОСОБА_3 та встановлення її померлою. Оголошення ОСОБА_3 померлою необхідне також для оформлення спадщини на належну їй частку кватири, згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18 серпня 1998 року.

Відповідно до ст. 46 Цивільного кодексу України «фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці його постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років».

В місці постійного проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , немає відомостей про її місце перебування з 2002 року, тобто протягом сімнадцяти останніх років (підтверджується Актом про не проживання по адресу АДРЕСА_1 ). Зазначені обставини підтверджують свідки ОСОБА_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_9 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 ; ОСОБА_5 . Крім того, батько заявника ОСОБА_2 , звертався з заявою до Соборного відділу поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, з проханням розпочати пошуки зниклої ОСОБА_3 , однак, представники Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровської області повідомили, що з урахуванням того, що відомостей про місцеперебування ОСОБА_3 немає вже протягом 17 років, пошуки останньої не дадуть результатів, та порекомендували нам звернутися до суду.

З заявою до суду про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутньою раніше не звертались. Звернувшись до відділу РАЦС із заявою про отримання витягу з Реєстру про реєстрацію смерті ОСОБА_3 та про видачу свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , було отримано відмову у видачі свідоцтва про смерть та витягу про реєстрацію смерті ОСОБА_3 , що підтверджується листом від 27 лютого 2019 року вих.№ 5/14.3-32 Соборного ДВП ГУНП в Дніпропетровської області «Відповідно до п.1 гл. 5 розділу 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року, № 52/5, для державної реєстрації смерті необхідно пред`явити рішення суду «про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення фізичної особи померлою». З викладеного вбачається, що для оголошення фізичної особи померлою необхідно звернутись до суду.

У заявника містяться оригінали письмових доказів які додані до заяви, а саме: свідоцтво про народження заявника ОСОБА_1 , свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 , заява до КЖЕП-9 від 03 липня 2006 року, заява до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04 лютого 2019 року № К-159, акт про не проживання за адресою АДРЕСА_1 , технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18 серпня 1998 року.

Заявник бажає належним чином оформити всі свої і матері документи, але до цих пір мати з 2002 року не з`являється до сім`ї, її не бачили і не чули родичі, в нього є підстави вважати, що його матері немає серед живих, звертався до правоохоронних і інших органів, але це ні до чого не призвело: мати не з`явилася і її місце знаходження не виявлено. Зараз стоїть питання про визнання матір померлою через її відсутність більше трьох років з метою упорядкування документів та належного догляду за майном, в іншому порядку визначити вказане не можливо. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином обслуговувати вказане своє житло, прийняти спадщину, розпорядитися своєю власністю, оформити документи матері чи інш..

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

На підставі п. 8, 9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті та особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю.

З матеріалів справи, письмових свідчень заявника і зацікавлених осіб (та найближчих родичів ОСОБА_3 ) з`ясовано, що спосіб життя матері заявника і обставини, за яких вона зникла, дають їм підстави твердо стверджувати, що ОСОБА_3 немає серед живих.

Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд з`ясував, що дійсно заявник ОСОБА_1 проживав разом із своїми батьками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та прабабусею (бабусею його матері) ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . В 2002 році його мати - ОСОБА_3 , 1960 року народження, пішла з дому та по теперішній час не повернулася. Ні зі сином, ні з близькими родичами відносин не підтримує, місцезнаходження матері вже більше 15-ти років заявнику невідоме. Рідний брат матері - ОСОБА_5 також не бачив свою сестру з 2002 року. Як стверджує заявник, у 2008 році на їх домашній стаціонарний телефон зателефонував невідомий чоловік, який не представився та повідомив, що начебто його мати (заявника) проживала з 2002 року з ним, проте в липні ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла. Цей чоловік знайшов номер телефону заявника, оскільки вважав за необхідне повідомити про смерть матері її родичам. Таку інформацію заявнику та батькові вже розповіла прабабуся, адже саме вона була вдома та відповіла на той телефонний дзвінок. Однак, заявник з батьком не прийняли всерйоз даний телефонний дзвінок. Прабабуся звістку по телефону про смерть своєї онуки (матері заявника) сприйняла досить важко. В неї різко погіршився стан здоров`я, ІНФОРМАЦІЯ_2 році прабабуся померла (підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 ).

09 січня 2002 року прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська було порушено кримінальну справу № 68029002 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України за фактом надання 11 березня 2001 року неправдивої інформації, шляхом зловживання службовим становищем, з метою отримання кредиту ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 30 листопада 2005 року ОСОБА_3 була оголошена у розшук та відносно останньої була заведена ОРС «Розшук». 26 лютого 2015 року вказана кримінальна права внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000396 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 222 КК України. В ході проведених розшукових заходів, було встановлено, що ОСОБА_3 , знявшись з адреси реєстрації: АДРЕСА_1 , 03 квітня 2008 року зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_7 , але фактично за вказаною адресою не мешкала. Під час вищезазначених розшукових заходів ОСОБА_3 знайдена не була, встановити місцезнаходження останньої не надалося можливим. 16 липня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000396, було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України, у зв`язку з чим ОРС «Розшук» відносно ОСОБА_3 була закрита.

Таким чином обставини заяви про встановлення юридичного факту знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому заява обґрунтована і підлягає задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що учасник справи в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт: оголосити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що була зареєстрована та проживала в квартирі АДРЕСА_2 померлою з дня набрання рішенням законної сили.

Таким чином обставини заяви про встановлення юридичного факту (оголошення померлою) знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому заява обгрунтована і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 18, 46 ЦК України, ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Оголосити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що була зареєстрована та проживала в квартирі АДРЕСА_2 померлою з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 14 листопада 2019 року.

Головуючий: суддя

Присяжні: 1

2 -