ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5761/19 Справа № 204/4631/17 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , треті особи: орган опіки та піклування Красногвардійської районної у місті ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсною реєстрації місця проживання, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , треті особи: орган опіки та піклування Красногвардійської районної у місті ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсною реєстрації місця проживання, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, за яким просив суд поновити строки на подання позовної заяви про визнання недійсною реєстрації місця проживання, визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення; визнання недійною реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , застосувати наслідки недійсності даного правочину у виді скасування державної реєстрації місця проживання вказаних осіб; визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; висилити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_5 без надання їм іншого житлового приміщення.

Позов мотивований тим, що позивач є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира раніше належала його матері - ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, 11 березня 2011 року його невістка ОСОБА_4 , онук - ОСОБА_5 та син невістки - ОСОБА_3 зареєструвались у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 . Тобто реєстрації відповідачів відбулась через 9 днів після смерті колишнього власника квартири. Згода на реєстрацію вказаних осіб та дозволу на їх вселення не надавалось. У відповідачів не було підстав для реєстрації за вищевказаною адресою, вони не мали та не могли мати правовстановлюючих документів на вказане житлове приміщення, не було також згоди позивача на постійне проживання та реєстрацію місця проживання відповідачів у належній йому квартирі, вказує, що відповідачі не набули права користування цим житлом.

У зв`язку з тим, що відповідачі у досудовому порядку не звільняють житлове приміщення, він вимушений звернутися із даним позовом. Відповідачі заселились до вказаного житлового приміщення незадовго до смерті матері позивача та після смерті спадкодавця продовжили там проживати без його згоди.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що стороною позивача було помилково обрано спосіб захисту, з урахуванням того, що реєстрація місця проживання не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України та глави 16 ЦК України, а відноситься до адміністративних послуг, які здійснюються суб`єктом владних повноважень, тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсною реєстрації слід відмовити. Відмовляючи у задоволення позовних вимог про виселення відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, районний суд виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідачі чинять йому перешкоди, та не допускають у квартиру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_8 належала квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем майна померлої ОСОБА_8 був її син ОСОБА_1 , якому 19 вересня 2011 року державним нотаріусом Третьої ДДНК Демуш Є.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності було зареєстроване позивачем у КП "ДМБТІ" Дніпропетровської міської ради 18 жовтня 2011 року.

На момент смерті ОСОБА_8 у вказаній квартирі проживали відповідачі, які вселились у вищевказану квартиру в кінці 2010 року.

11 березня 2011 року відповідачі зареєстрували своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також значиться зареєстрованим з народження за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, відповідач ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 не зареєстрований, однак фактично проживає у ній.

На теперішній час відповідачі продовжують фактично проживати у квартирі спірній квартирі, що підтверджується актом обстеження вищевказаної квартири по встановленню факту проживання у вказаній квартирі від 09 лютого 2018 року, складеним ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 та ОСОБА_12

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що стороною позивача було помилково обрано спосіб захисту, з урахуванням того, що реєстрація місця проживання не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України та глави 16 ЦК України, а відноситься до адміністративних послуг, які здійснюються суб`єктом владних повноважень, тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсною реєстрації слід відмовити. Відмовляючи у задоволення позовних вимог про виселення відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, районний суд виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідачі чинять йому перешкоди, та не допускають у квартиру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Встановивши, що відповідачі набули право користування спірною квартирою та вселилися зі згоди на той час власника квартири померлої ОСОБА_8 , постійно там проживають та користуються квартирою, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що відповідачі чинять перешкоди та не допускають позивача у вищевказану квартиру, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем в частині визнання недійсною реєстрації місця проживання було помилково обрано спосіб захисту, оскільки дані правовідносини відноситься до адміністративних послуг, які здійснюються суб`єктом владних повноважень.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, надавши їм належну оцінки, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко