Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6379/18 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 52 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/6379/18 за позовом ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Бердичівської міської ради Житомирської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2019 року, ухвалене головуючим суддею Корбутом В.В. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до своєї матері ОСОБА_3 про позбавлення останньої батьківських прав щодо неї - неповнолітньої ОСОБА_1 , встановлення над нею піклування (а.с.3-7).

В подальшому ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій доповнила свій позов вимогою щодо стягнення з відповідачки аліментів на її утримання у розмірі 1013 грн. 59 коп., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на її особистий рахунок в відділенні Державного ощадного банку України, починаючи від дня подачі позову і до досягнення нею повноліття (а.с.30-32).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з раннього дитинства та все своє усвідомлене життя вона проживала з бабусею - ОСОБА_4 та тіткою - ОСОБА_2 , які її виховували. Свою біологічну матір - ОСОБА_3 вона практично не знала, матір свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо.

Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 20.03.2019 заяву ОСОБА_1 задоволено, встановлено над нею піклування, призначено її піклувальником ОСОБА_2 та залучено останню до участі у справі, як її законного представника (а.с.56).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із відповідачки аліменти на утримання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1059 грн. щомісячно, починаючи від 21.11.2018 і до повноліття дитини. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання відшкодування судових витрат.

Не погодившись із судовим, рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав відповідачки та ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог, а також змінити 2-й пункт резолютивної частини судового рішення, вказавши після слів «у розмірі 1059 грн.»: - «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та дали пояснення, які їм відповідають.

Відповідач скаргу не визнала, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, яке скасуванню не підлягає.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи без її участі. Суд вважає за можливе справу розглянути у її відсутності в порядку ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою відповідачки ОСОБА_3 (а.с.9).

Відомості про батька дитини при реєстрації народження записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.21).

Відповідачка, коли її дочці - ОСОБА_1 , виповнилось близько восьми - десяти місяців, перестала належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, з цього моменту її участь у житті дитини носила мінливий, нерегулярний характер, дитина з нею практично не проживала та не спілкувалась.

З того часу дівчинка майже постійно проживала з бабусею - ОСОБА_4 , остання з членами своєї родини, зокрема, з ОСОБА_2 , яка є тіткою дитини, займались її вихованням, опікувались здоров`ям та навчанням, створювали умови для її розвитку.

На даний час неповнолітня ОСОБА_1 проживає разом зі своєю тіткою - ОСОБА_2 .

Згідно із висновком органу опіки та піклування від 27.02.2019 № 02-16/306 останній дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо дочки - ОСОБА_1 Своє рішення щодо даного питання орган опіки та піклування мотивував тим, що дитина - ОСОБА_1 , з 2011 року проживає з бабусею - ОСОБА_4 , яка займається її вихованням та утриманням. Протягом тривалого часу матері - ОСОБА_3 , не вдалося налагодити стосунки з дочкою, постійні зустрічі працівників служби у справах дітей з дитиною, матір`ю та бабою не дали результатів, рішення суду про відібрання дочки від бабусі ОСОБА_3 не виконала, взаєморозуміння між матір`ю та дочкою відсутнє, також взято до уваги думку дитини, яка наполягає на позбавленні матері батьківських прав (а.с.47-49).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з 2011 року ОСОБА_3 вчиняє дії, направлені на налагодження стосунків з дочкою, бажає приймати участь у її вихованні, піклуватись про неї, а саме по собі небажання дитини спілкуватись із матір`ю не може бути підставою для позбавлення відповідачки її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем не доведено виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.

Такий висновок суду є правильним та узгоджується із нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та відповідають дослідженим у справі доказам.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Отже, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Небажання дитини на даний час спілкуватись із матір`ю, на думку суду, сформовано під впливом образи на матір, яка в минулому дійсно неналежно виконувала свої материнські обов`язки, і це не може бути достатньою і беззаперечною підставою для позбавлення батьківських прав.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, а також наявність внутрішньо сімейного конфлікту між відповідачкою та її матір`ю і сестрою, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання і місця проживання неповнолітньої ОСОБА_1 , а також те, що матір дитини виявляє стійкі наміри спілкуватись із дочкою, категорично заперечує проти позбавлення батьківських прав, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в означеній частині.

З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення в частині вирішення спору про позбавлення батьківських прав є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1 059,00 грн., суд першої інстанції не звернув увагу на положення ч.2 ст.182 СК України, відповідно до якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний недолік судового рішення підлягає виправленню шляхом внесення відповідних змін у резолютивну частину рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2019 року в частині стягнення аліментів змінити.

Стягувати з ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 059,00 грн. щомісячно, починаючи від 21.11.2018 і до повноліття дитини, на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 19 листопада 2019