ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа№ 22-ц/821/595/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 307020000 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2019 року, постановленого під головуванням судді Казидуб О.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правовстановлюючого документу, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правовстановлюючого документу.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , за якою було зареєстровано право власності на 1/2 домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина і спадкоємцями першої черги являються її п`ятеро дітей, які звернулись до Другої Черкаської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Проте оформлення спадщини затягнулось і до теперішнього часу.

08 вересня 2003 року і ІНФОРМАЦІЯ_2 померли ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які спадщину прийняли проте не оформили своїх спадкових прав.

ОСОБА_1 зазначає, що вона, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 02 листопада 2006 року отримали свідоцтво про право на спадщину по 1/5 частки із 1/2 частини домоволодіння.

09 ІНФОРМАЦІЯ_3 2006 року ОСОБА_5 , який є сином ОСОБА_5 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ), видали форму № 3 замість форми № 6 і не вказано залишок часток, на думку позивача , на ОСОБА_5 оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 закінчилось.

21 листопада 2006 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 часток з цілого будинку кожному після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , який мав 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 . При цьому 1/2 частина належала їхній матері ОСОБА_4

Відповідачі до будинку не приходять і не підтримують будинок у належному стані.

Продати вказаний будинок спадкоємці не можуть, оскільки відповідачі не зареєстрували свідоцтва на спадщину.

Враховуючи викладене ОСОБА_1 просила суд визнати свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 недійсними, які не підлягають державній реєстрації і зобов`язати відповідачів отримати свідоцтва на спадщину за законом форма № 6, які підлягають державній реєстрації.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2019 року в позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати як безпідставне, необґрунтоване, постановлене із порушенням норм матеріального і процесуального права, а по справі постановити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала на підстави викладені в позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду не надходив.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення по наступних підставах:

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно дублікату свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 19 грудня 1980 року, ОСОБА_4 на праві власності належала 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 листопада 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1692, посвідченого державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори Фіщук С.О., спадкоємцем 1/5 частки майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке в указаній частці видано свідоцтво складається: з права власності на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд , що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Також у свідоцтві вказано, Свідоцтва про право на спадщину на 2/5 частини спадкового майна видані ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Свідоцтва про право на спадщину на 2/5 частини спадкового майна ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ще не видані.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1972, посвідченого державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори Фіщук С.О., спадкоємцем 1/2 частки майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його син ОСОБА_3 .

Спадкове майно, на яке у вказаній частці видано це свідоцтво складається з: права власності на 1/10 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1973, посвідченого державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори Фіщук С.О., спадкоємцем 1/2 частки майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дружина ОСОБА_2 .

Спадкове майно, на яке у вказаній частці видано це свідоцтво складається з: права власності на 1/10 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказане спадкове майно, належало ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке фактично прийняв її син ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте не оформив своїх спадкових прав.

Згідно рішення реєстратора КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про відмову в реєстрації від 17 листопада 2006 року вбачається, що відмовлено ОСОБА_5 в реєстрації права власності , відповідно до свідоцтва про право на спадщину, оскільки подані документи не відповідають вимогам, встановленим Тимчасовим Положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445( із змінами та доповненнями від 28 січня 2003 року) та додатково повідомлено, що оригінал свідоцтва про право на спадщину та нотаріальна копія передані для перевірки та виправлення державному нотаріусу ОСОБА_9 .

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 червня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/5 частки від 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним правовстановлюючого документу, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона та ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 , являються спадкоємцями першої черги після смерті їхньої матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , також являються спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та які отримали Свідоцтво про право на спадщину за законом на частку померлого.

Також зазначала, що вказане Свідоцтво про право на спадщину має бути визнано недійсним, оскільки відповідачі не зареєстрували свідоцтва про право на спадщину за законом в БТІ, тому не набули права власності на успадковане майно.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 27 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Судом встановлено, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом слугувало звернення відповідачів до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Помилки, які були допущені при видачі свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не можуть бути підставою для визнання недійсними вказаних свідоцтв.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про нотаріат» правила ведення нотаріального діловодства затверджується Міністерством юстиції України за погодженням з Головним архівним управлінням при Кабінеті Міністрів України і є обов`язковим для всіх нотаріусів ( в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин).

На час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в листопаді 2006 року діяли Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 03 лютого 1994 року № 6/8, які втратили чинність відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 21 грудня 2008 року № 2368/5.

Додаток № 6 до Правил ведення нотаріального діловодства мав назву «Реєстраційні штампи». Ніякого відношення до форми свідоцтва про право на спадщину за законом не мав.

Наказом Міністерства юстиції України від 23 грудня 2010 року № 1318/18613 затверджено нові Правила ведення нотаріального діловодства, який набрав чинності з 01 січня 2011 року.

Форма № 6 Додатку №25 до Правил ведення нотаріального діловодства встановлювала форму Свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно померлого спадкоємця, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

Із системного тлумачення вказаного вище законодавства можна прийти до висновку, що на час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом Форма № 6 не діяла, а почали діяти із 01 січня 2011 року.

Порівнюючи видані свідоцтва про право на спадщину за законом видані відповідачам ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і Формою № 6 , яка діє на даний час можна прийти до висновку, що видані Свідоцтва відповідають вказаній формі. В них вказано, що спадкодавець ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

Інші посилання в апеляційній скарзі не варті уваги, оскільки були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази в їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Проте постановляючи судове рішення із відмовою в задоволенні позову по суті, суд першої інстанції також вказав про строк позовної давності.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, не одночасно застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, що є взаємовиключними підставами.

Тому із мотивувальної частини рішення необхідно виключити висновки суду щодо позовної давності.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2019 року залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виключивши із мотивувальної частини рішення мотиви про строки позовної давності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: