Єдиний унікальний номер 219/4876/16-ц Номер провадження 22-ц/804/2356/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Соломахи Л.І.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 219/4876/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", яке змінило найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року у складі судді Хомченко Л.І., -

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17 лютого 2009 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 9 100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

17 лютого 2009 року відповідач підписав заяву, згідно якої він підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір.

Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком.

Відповідно до пункту 5.5 "Правил користування платіжною карткою" Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку , які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункті 4.9. Умов та правил надання банківських послуг і пункті 5.8 "Правил користування платіжною карткою". Отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам відповідно до пункту 6.3 Умов є обов`язком позичальника.

Відповідно до пункту 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Посилаючись на те, що ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором, а відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 10 травня 2016 року має заборгованість у розмірі 61 418,71 грн., з яких 9 035,26 грн. - заборгованість за кредитом; 45982,56 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 000,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2900,89 грн. - штраф (процентна складова), просив стягнути з відповідача на його користь зазначену заборгованість (а.с. 2 - 3 т. 1).

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 21 травня 2018 року № 519 "Про рішення акціонера публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" змінено тип банку з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство; у зв`язку із зміною типу банку затверджено нове найменування банку: Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", скорочене найменування АТ КБ "Приватбанк".

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 липня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 На користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором у сумі 61 418,71 грн. та за судові витрати 1 378,00 грн. (а.с. 63 - 64 т. 1).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2018 року заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 липня 2016 року за заявою відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення скасовано (а.с. 124 - 125 т. 1).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 17 298,06 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 9 035,26 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 7 662,80 грн., заборгованості за пенею та комісією, яка нарахована у період до 14 квітня 2014 року, в сумі 600,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати у розмірі 388,10 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 202 - 208 т. 1).

Судом першої інстанції встановлено, що 17 лютого 2009 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н (а.с. 13 т. 1).

В підписаній відповідачем заяві від 17 лютого 2009 року зазначено, що заявник ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Згоден з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і Банком договір надання банківських послуг.

Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який час змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідно до пункту 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 6.6 Умов та правил надання банківських послуг у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку позичальник зобов`язаний виконати зобов`язання з повернення кредиту, у тому числі простроченого кредиту та овердрафту, оплатити винагороди банку.

Відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Згідно пункту 5.2 Умов та правил надання банківських послуг у разі порушення Держателем або Довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного договору та/або у разі виникнення овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до часу усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов`язків в цілому або у встановленому банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов`язків та інших обов`язків за цим договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та правила надання банківських послуг є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами. Відповідач порушив умови договору, прострочив виплати щомісячних платежів та у позивача є законні підстави вимагати стягнення заборгованості за договором.

Станом на 10 травня 2016 року відповідач має заборгованість за тілом кредиту 9 035,26 грн., яка підлягає стягненню.

Згідно розрахунку заборгованості під час укладення кредитного договору діяла процента ставка за користування кредитом в розмірі 30% на рік, з 01 вересня 2014 року процентна ставка була збільшена до 34,80%, з 01 квітня 2015 року - збільшена до 43,20%. Збільшення фіксованої процентної ставки кредитором здійснено в порушення вимог законодавства в односторонньому порядку, а тому проценти за користування кредитом за весь період мають нараховуватися з процентної ставки 2,5% на місяць, тобто 30,00% на рік, і відповідно заборгованість за процентами станом на 10 травня 2016 року складає 7 662,80 грн. (9 035,26 грн. (заборгованість за тілом кредиту) х 770 днів (з 01.01.2014 року по 10.05.2016 року) х 30,00%/360 днів = 5 797,62 грн. + 1865,18 грн. (загальна заборгованість за процентами станом на 01.01.2014 року). В решті процентів слід відмовити.

Відповідач, який є громадянином України, до 12 квітня 2017 року був зареєстрований та проживав у м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р. Відповідно до статті 2 Закону України № 1669-VІІ від 02 вересня 2014 року "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" нарахування пені та штрафів, які нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами, з 14 квітня 2014 року заборонено, у зв`язку з чим слід відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені у розмірі 2 400,00 грн., штрафів у розмірі 500,00 грн. та 2 900,89 грн., які згідно з розрахунком позивача нараховані за період після 14 квітня 2014 року. Позовні вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією у сумі 600,00 грн., яка була нарахована у період до 14 квітня 2014 року, є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню (а.с. 202 - 208 т. 1).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року в частині стягнення з нього заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 7 662,80 грн., заборгованості за пенею та комісією, яка нарахована у період до 14 квітня 2014 року, в сумі 600,00 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 17 лютого 2009 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ним шляхом заповнення заяви укладено договір. Згідно зазначеної заяви він ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Суд вважав, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним (клієнтом) і Банком договір надання банківських послуг.

Він погоджується, що має борг перед позивачем у вигляді непогашеного тіла кредиту у сумі 9 035,26 грн.

Проте, задовольняючі позовні вимоги про стягнення з нього заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 7 662,80грн. та заборгованості за пенею та комісією, яка була нарахована за період до 14 квітня 2014 року, в сумі 600,00 грн., суд порушив норми матеріального права. Суд не врахував, що Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ "Приватбанк", згідно з якими Банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів, ним не підписувались. Цей документ також не містить дати його підписання представником позивача. Відсутні докази того, що ці Умови та правила були додатком до підписаної ним анкети-заяви.

Крім того, Витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти також не містить підпису позичальника, не датований як документ.

Вважає, що Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ "Приватбанк", а також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт відповідно до статей 207, 626, 628, частини першої статті 638 ЦК України не можна вважати складовими частинами укладеного між ним та позивачем кредитного договору.

У заяві позичальника від 17 лютого 2009 року процентна ставка не зазначена. В заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті - заяві Позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття Позичальником запропонованих йому Умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує висновками, які викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс 15), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (а.с. 219 - 224 т. 1).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 вересня 2019 року за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 відкрито апеляційне провадження (а.с. 13 - 16 т. 2).

Копія апеляційної скарги відповідача позивачем АТ КБ "Приватбанк" отримана 10 вересня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 30 т. 2).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач АТ КБ "Приватбанк" апеляційну скаргу відповідача просить залишити без задоволення, а рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року - без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив, що підписавши 17 лютого 2009 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Відповідач тим самим уклав з Банком договір, який відповідно до статті 634 ЦК є договором приєднання. Згідно анкети-заяви, підписаної ОСОБА_1 17 лютого 2009 року, Відповідач погодився на укладення договору, погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ "ПРИВАТБАНК", які розміщені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua.

Укладання Договору здійснено відповідно до статті 634 ЦК, а саме: підписавши заяву Позичальник приєднався до запропонованих Банком Умов та правил надання банківських послуг.

Позивачем суду надана копія анкети-заяви від 17 лютого 2009 року, з якої вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки, відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що останній висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки "Універсальна" та особистим підписом засвідчив, що "Я ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку які були мені представлені для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження.

Я висловлюю згоду з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною і банком договір. Я підтверджую що вся надана мною інформація вірна. Зобов`язуюсь про всі зміни повідомляти банк не пізніше 15 діб з моменту їх виникнення".

Крім того, з анкети-заяви чітко вбачається, що Відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5 % (30% на рік), видано платіжну карту № НОМЕР_1 "Універсальна 55 днів пільгового періоду" і довідку про умови кредитування з використанням кредитки, вказано розміри комісій та штрафів тощо, яка долучена до матеріалів справи.

Дату відкриття картрахунку клієнт підтвердив власним підписом 17 лютого 2009 року.

Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови.

Крім того, вищезазначені Умови і правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті Банку за адресою www.privatbank.ua/terms.

Приймаючи до уваги те, що згідно частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то відсутність підпису Відповідача в Умовах, при наявності його письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді та згідний з Умовами та Тарифами, що Заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, не є підставою вважати, що Умови укладені поза межами договору та є не допустимими доказами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" надання безпроцентних кредитів забороняється, кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків. Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, у суду немає підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Випискою по картковому рахунку, розрахунком заборгованості підтверджується, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів.

З виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнавав свої зобов`язання за Договором, а тому посилання відповідача на те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування, не має прийматись судом до уваги.

Відсутність заборгованості відповідачем не доведено. Розрахунок заборгованості ним не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі (а.с. 51 - 54 т. 2).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 вересня 2019 року розгляд справи було призначено на 23 жовтня 2019 року (а.с. 25 - 26 т 2).

В судове засідання апеляційного суду 23 жовтня 2019 року сторони не з`явилися; про дату, час та місце розгляду справи повідомлені. У зв`язку із неявкою обох сторін розгляд справи було відкладено на 13 листопада 2019 року.

В судове засідання апеляційного суду 13 листопада 2019 року сторони не з`явилися; про дату, час та місце розгляду справи повідомлені.

Позивач АТ КБ "Приватбанк" судову повістку - повідомлення про розгляд справи 13 листопада 2019 року отримав 01 листопада 2019 року, відповідач ОСОБА_1 - 29 жовтня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 61, а.с. 65 т. 2).

Позивач причини неявки його представника у судове засідання 13 листопада 2019 року не повідомив. Раніше18 жовтня 2019 року від представника позивача Захарова М .І . , який діє на підставі довіреності № 481-К-О від 12 лютого 2019 року (а.с. 48 т. 2), до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника позивача (а.с. 36 т. 2).

Від відповідача ОСОБА_1 до апеляційного суду 05 листопада 2019 року надійшла заява, в якій він просить розглянути справу 13 листопада 2019 року за його відсутності (а.с. 63 т. 2).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася та які 13 листопада 2019 року повторно не з`явилися у судове засідання, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі відповідач оскаржує рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення з нього процентів за користування кредитними коштами у розмірі 7 662,80 грн. та пені і комісії, які нараховані за період до 14 квітня 2014 року, у сумі 600,00 грн.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 035,26 грн. та в частині відмови у задоволенні позовних вимог (про стягнення решти процентів та пені і комісії) ні позивачем, ні відповідачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо цієї неоскарженої частини рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами у розмірі 7 662,80 грн., пені і комісії, які нараховані за період до 14 квітня 2014 року, у сумі 600,00 грн., апеляційний суд виходить з наступного:

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першоїстатті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь позивача проценти за користування кредитом у сумі 7 662,80 грн. та пеню у сумі 600,00 грн., нараховану за період до 14 квітня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що Умови і правила надання банківських послуг є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами, що станом на 10 травня 2016 року відповідач має заборгованість за тілом кредиту у сумі 9 035,26 грн., згідно розрахунку заборгованості під час укладення кредитного договору діяла процента ставка за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік, а тому проценти за користування кредитом за весь період мають нараховуватися з процентної ставки 2,5% на місяць (30,00% на рік) і заборгованість за процентами за період з 01 січня 2014 року до 10 травня 2016 року складає 7 662,80 грн.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки як обґрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі він суперечить правовим висновками, які викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс 15), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З анкети - заяви відповідача ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 17 лютого 2009 року встановлено, що він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, які йому були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Він згоден з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 просив надати йому послуги щодо оформлення кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" з кредитним лімітом 500 грн. Також в заяві зазначено та підписано відповідачем, що Банк має право в будь-який час збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Банк інформує клієнта про розмір кредитного ліміту у виписці клієнта.

В заяві також зазначено та підписано відповідачем, що при порушенні заявником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим Банк буде змушений звернутися до суду, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (а.с. 13 т. 1).

Згідно цієї заяви ОСОБА_1 цього ж дня 17 лютого 2019 року отримав кредитну картку, про що є його підпис (а.с. 13зв т. 1).

У заяві позичальника від 17 лютого 2009 року процентна ставка за користування кредитом, з якою погодився Позичальник, не зазначена.

Після підпису позичальника в заяві від 17 лютого 2009 року є службові відмітки службової особи Банку про дату відкриття рахунку, номер виданої позичальнику карти, її вид - "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", про базову процентну ставку - 2,5% в місяць на залишок заборгованості (а.с. 13зв т. 1). Проте ці відомості відповідачем ОСОБА_1 не підписані і матеріали справи не містять підтверджень, що саме з такою процентною ставкою погодився позичальник.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, відсутні підстави щодо сплати комісії.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 лютого 2009 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна"та Умови та правили надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Крім анкети - заяви на підтвердження заявлених позовних вимог Банк надав суду на підтвердження умов укладеного кредитного договору:

- Умови та правила надання банківських послуг, які підписані головою правління Банка О . В. Дубілет (а.с. 15 - 20 т. 1), на яких відсутні відомості як щодо дати їх затвердження, так і відповідної редакції (відсутні відомості щодо внесення змін);

- довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти юніора на ім`я ОСОБА_6 від 23 червня 2010 року (а.с 14 т. 1).

Додана позивачем до позовної заяви Довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти юніора на ім`я ОСОБА_6 від 23 червня 2010 року (а.с 14 т. 1) не є належним доказом у цій справі, оскільки стосується зовсім іншої особи, а не відповідача. Крім того, позивачем не надано суду доказів про те, що відповідачу ОСОБА_1 видавалася кредитна карта Юніор щодо якої долучена Довідка про умови кредитування. В заяві позичальника відповідач ОСОБА_1 просив видати йому кредитну карту "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

Отже, доводи позивача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що розмір процентної ставки - 2,5% у місяць (30% річних) доведено доданою до анкети-заяви довідкою про умови кредитування, є необґрунтованими.

Витяг з Тарифів банку, на який посилається Банк у позовній заяві, в матеріалах справи відсутній і такий до позовної заяви не додавався.

Умови та правила надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, відповідачем ОСОБА_1 не підписані і матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приватбанк"у період з часу виникнення спірних правовідносин (17 лютого 2009 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23 травня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Так, згідно пункту 8.6. доданих позивачем до позовної заяви Умов та правил надання банківських послуг при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, Клієнт зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с. 15 - 20 т. 1). Саме на цей пункт посилається позивач в позовній заяві, обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення штрафу.

В той же час в Заяві позичальника від 17 лютого 2009 року зазначено та підписано відповідачем, що при порушенні заявником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим Банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (а.с. 13зв), що не відповідає пункту 8.6 доданих до позовної заяви Умов та правил надання банківських послуг і відповідно свідчить про те, що до позовної заяви позивачем додані не ті Умови та правила надання банківських послуг, які діяли станом на 17 лютого 2009 року.

З сайту позивача https://privatbank.ua/terms/ вбачається, що ним періодично вносилися зміни до Умов та правил надання банківських послуг і сайт не містить редакції Умов та правил надання банківських послуг, які були актуальними станом на 17 лютого 2009 року, тобто на час підписання відповідачем анкети - заяви. Самою ранньою редакцією Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на зазначеному позивачем в позовній заяві сайті, є Умови актуальні станом на 01 квітня 2012 року.

До відзиву на апеляційну скаргу позивач додав копію наказу Приватбанку РR-2007-1247 від 20.12.2007 "Про затвердження актуалізованих Умов та правил надання банківських послуг", згідно якого пунктом 1.2 затверджені актуалізовані Умови та правила надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору про надання банківських послуг (а.с. 38 т. 2). Проте додаток 1 до цього наказу, що містить актуалізовані Умови та правила надання банківських послуг, позивачем до копії наказу не додано та відповідно не доведено в якій же редакції діяли Умови та правила надання банківських послуг станом на 17 лютого 2009 року. Крім того, додана копія наказу не містить її засвідчення учасником справи своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення щодо відповідності копії письмового доказу оригіналу відповідно до частини п`ятої статті 95 ЦПК України. Отже, зазначена копія наказу жодним чином не доводить, що до позовної заяви додано саме ту редакцію Умов, що була чинною на момент підписання заяви позичальника.

Відповідно до частини шостої статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Наявність в зазначених справах неоднакових редакцій та положень Умов та правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, Умови та правила надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви на підтвердження заявлених позовних вимог, але не містять підпису відповідача, Витяг з Тарифів банку, який в матеріалах справи взагалі відсутній, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 лютого 2009 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи зазначене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ "Приватбанк" дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про зміну умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки апеляційного суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, є невід`ємною частиною кредитного договору.

Позивачем не надано суду доказів про розмір процентів, які погоджені сторонами при укладенні договору про надання банківських послуг, про умови нарахування та розмір пені за порушення умов договору, а тому висновок суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти в розмірі 2,5% в місяць за весь період кредитування, які складають 7 662,80 грн., та пеня і комісія у сумі 600,00 грн., нараховані за період до 14 квітня 2014 року, не відповідає наданим позивачем доказам, про що обґрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі.

Сам розрахунок заборгованості за кредитним договором не є доказом погоджених сторонами умов договору, зокрема щодо процентів за користування кредитними коштами та розміру пені, що підлягає сплаті у разі порушення умов договору. Суд зобов`язаний перевірити чи здійснений розрахунок заборгованості з дотриманням умов договору. В даному випадку складові розрахунку - процентна ставка поточної заборгованості, процентна ставка простроченої заборгованості, ставка пені, позивачем не доведені. Враховуючи зазначене, доводи позивача про те, що відповідачем розрахунок не спростований, судово-економічна експертиза у справі не проводилася, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 376 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 7 662,80 грн., заборгованості за пенею та комісією, яка нарахована у період до 14 квітня 2014 року, у сумі 600,00 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, скасував рішення суду в оскаржуваній частині, внаслідок чого сума задоволених в цілому позовних вимог змінилася, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, також підлягає зміні, зокрема в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 388,10 грн.

За подання позову до суду першої інстанції з ціною позову 61 418,71 грн. позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. (а.с. 1 т. 1).

З урахуванням висновків апеляційного суду та урахуванням не оскаржуваної частини рішення про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9 035,26 грн. позовні вимоги позивача задоволені у розмірі 9 035,26 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тобто, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, в розмірі 202,72 грн. (9 035,26 х 1 378,00 : 61 418,71).

Відповідач ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги судовий збір не сплачував, від його сплати він звільнений на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", згідно якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

З апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2 067,00 грн.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача задоволена повністю, судові витрати по сплаті судового збору, пов`язані з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 067,00 грн. підлягають відшкодуванню на користь держави за рахунок позивача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 7 662 гривні 80 коп., заборгованості за пенею та комісією, яка нарахована у період до 14 квітня 2014 року, у сумі 600 гривень 00 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Відмовити Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 7662 гривні 80 коп., заборгованості за пенею та комісією, яка нарахована у період до 14 квітня 2014 року, у сумі 600 гривень 00 коп.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року в частині розподілу судових витрат - стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" судових витрат у розмірі 388 гривень 10 коп. змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на відшкодування витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи судом першої інстанції 202 (двісті дві) гривні 72 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (, юридична адреса: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) на користь держави судовий збір у зв`язку із розглядом справи судом апеляційної інстанції в розмірі 2 067 (дві тисячі шістдесят сім) гривень 00 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA6026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: Т.В. Космачевська

Ю.М. Мальований