ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5628/19 Номер провадження 22-ц/814/2916/19Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Спілки споживчих товариств «Споживспілка Полтавської області»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Савченко Л.І., повний текст рішення складено - 10 жовтня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Спілки споживчих товариств «Споживспілка Полтавської області» про визнання трудового договору розірваним, зміну дати і формулювання звільнення, зобов`язання видати наказ про звільнення, визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, зобов`язання надати копії наказів та довідок, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Спілки споживчих товариств «Споживспілка Полтавської області», просив визнати трудовий договір укладений між ним та відповідачем розірваним з 20.05.2019 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України; змінити дату і формулювання його звільнення з ССТ «Споживспілка Полтавської області» із «07.12.2018 за п.4 ст. 40 КЗпП України» на «20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України; зобов`язати ССТ «Споживспілка Полтавської області» видати наказ про звільнення його з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України; визнати протиправним та скасувати розпорядження ССТ «Споживспілка Полтавської області» № 7-К від 04.06.2019 про звільнення його за п.4 ст. 40 КЗпП України з 07.12.2018; зобов`язати ССТ «Споживспілка Полтавської області» надати йому копію наказу про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, надати копії всіх наказів про надання відпусток, а також довідки із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи; стягнути із ССТ «Споживспілка Полтавської області» на його користь 8 346 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що із 04 вересня 2013 року ОСОБА_1 працював на ССТ «Споживспілка Полтавської області» на різних посадах. Також працював паралельно в Полтавській обласній спілці споживчих товариств, керівником яких є Кідін В.В. У його посадові обов`язки входили функції фінансової безпеки та аудиту господарської діяльності, а також інформування керівництва про випадки розкрадання майна підприємства чи інших махінацій. Паралельно також працював за сумісництвом керівником на підприємстві СТ «КООПЗАГОТПРОМ-МКК», яке взаємодіяло із Полтавською обласною спілкою споживчих товариств, в ході чого останнє заборгувало СТ «КООПЗАГОТПРОМ-МКК» кошти, які у подальшому були стягнуті судом. У зв`язку із цим у нього з керівником підприємства -відповідача склалися недоброзичливі стосунки та виникли затримки у виплаті заробітної плати, а у порушення ст. 32 КЗпП України без попередження було змінено істотні умови праці, а саме позбавлено робочого кабінету разом із офісною технікою та службового автомобіля. У кінці 2018 року він мав намір звільнитися за ч.3 ст. 38 КЗпП України, однак через погіршення стану здоров`я вимушений був взяти неоплачувану відпустку на підставі ст. 25 ЗУ «Про відпустки» на 30 днів з 08.10.2018, а потім іще на 30 днів із 07.11.2018 по 07.12.2018 року. Також неодноразово звертався за медичною допомогою у період з кінця 2018 по травень 2019 року. Після чергового судового рішення про стягнення на користь СТ «КООПЗАГОТПРОМ-МКК» із Полтавської обласної спілки споживчих товариств коштів його було повідомлено керівником про звільнення по статті. Зрозумівши, що їх подальша співпраця неможлива, 16.05.2019 він надіслав на адресу відповідача дві заяви про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України за порушення роботодавцем умов праці. У заявах просив провести з ним розрахунок при звільненні за ст. 116 КЗпП України, надати копію наказу про звільнення і довідку про його стаж та заробітну плату, а також копії наказів про надання відпусток. 22.05.2019 року він направив повторно дві заяви про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України з аналогічних підстав. Лист було вручено відповідачу 27.05.2019. Після цього отримав листа від профспілкового комітету, хоча членом спілки ніколи не був, в якому містилося запрошення на 03.09.2019 року для оформлення звільнення за прогули 07.12.2018. Трудову книжку, яку раніше ніколи не бачив, отримав 14.06.2019 року в конверті, заповнену 04.09.2013. Вважає звільнення за прогули незаконним, тому звернувся до суду з позовом.

До початку розгляду справи судом першої інстанції по суті 01.08.2019 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути із відповідача 3 279,35 грн. невиплаченої заробітної плати та 537,24 грн. невиплаченої компенсації за невикористану відпустку (без утриманні обов`язкових зборів і платежів) (а.с. 203-204).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження ССТ «Споживспілка Полтавської області» № 7-К від 04.06.2019р. про звільнення ОСОБА_1 з 07.12.2018р. з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки за прогул без поважних причини, за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Змінено дату та формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 із ССТ «Споживспілка Полтавської області» із «07 грудня 2018 року за прогул без поважних причин, за п.4 ст. 40 КЗпП України» на «20 травня 2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю, за ч.3 ст. 38 КЗпП України».

Зобов`язано ССТ «Споживспілка Полтавської області» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 20 травня 2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю, за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто із ССТ «Споживспілка Полтавської області» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у сумі 369,38 грн., у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн., а всього 1 369,38 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто із ССТ «Споживспілка Полтавської області» на користь держави судовий збір у сумі 2 382,04 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при звільненні ОСОБА_1 за прогули з 07.12.2018 за п.4 ст. 40 КЗпП України відповідачем не дотримано вимог ст.ст. 148,149 КЗпП України, оскільки не відібрано письмові пояснення в останнього щодо відсутності його на робочому місці за період з 07.12.2018 по 03.06.2018, не складено акт про відсутність його на робочому місці без поважних причин за 07.12.2018, за період з квітня по червень 2019 року за виключенням періоду перебування на лікарняному з 22.04.2019 по 27.04.2019 та з 02.05.2019 по 16.05.2019, розпорядження про звільнення містить неконкретизоване порушення трудової дисципліни, за яке застосоване стягнення у виді звільнення, а саме у ньому не зазначено період прогулу, що не виключає пропуск строку накладення дисциплінарного стягнення, оскільки перший прогул зафіксовано в акті від 14 грудня 2018 року. Суд першої інстанції оцінив критично твердження відповідача про дотримання ним процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача відносно того, що останній викликався на засідання профспілкового комітету для дачі пояснень з приводу відсутності на робочому місці, оскільки у судовому засіданні не встановлено, що позивач був членом профспілки, а тому положення ч.1 ст. 43 КЗпП України до нього не застосовуються. Доказів про виклик ОСОБА_1 для дачі пояснень іншим чином суду не надано, тому суд прийшов до висновку про те, що відповідачем не доведено дотримання процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, передбаченої ст. 149 КЗпП України. Суд першої інстанції також виходив з того, що не дотримання роботодавцем вимог ст. 115 КЗпП України (виплата заробітної плати не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата), ст.ст. 10, 11 Закону України «Про відпустки» (щодо ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, порушення черговості надання відпусток згідно графіку), що встановлено у судовому засіданні та не спростовано відповідачем, є невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а тому є поважною причиною для розірвання трудового договору без попередження власника про звільнення за два тижні. Доводи відповідача, що ним не порушувалося законодавство про працю, оскільки до контролюючих органів звернень від ОСОБА_1 не надходило, суд визнав неспроможними, оскільки вони не спростовують факту наявності вказаних порушень, факт порушення вимог ст. 29 КЗпП України та ст. 32 КЗпП України не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження ССТ «Споживспілка Полтавської області» № 7-К від 04.06.2019 про звільнення ОСОБА_1 з 07.12.2018 з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки за прогул без поважних причини, за п.4 ст. 40 КЗпП України є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Оскільки позивач не просив поновити його на посаді, суд першої інстанції визнав доведеними позовні вимоги про зміну дату та формулювання підстави звільнення позивача із ССТ «Споживспілка Полтавської області» із «07 грудня 2018 року за прогул без поважних причин, за п.4 ст. 40 КЗпП України» на «20 травня 2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю, за ч.3 ст. 38 КЗпП України» та зобов`язання ССТ «Споживспілка Полтавської області» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, виходячи з того, що відповідач зобов`язаний був розірвати трудовий договір з позивачем та звільнити його із вказаних в заяві підстав за ч.3 ст. 38 КЗпП України саме з 20.05.2019, доводи відповідача, що заяву від ОСОБА_1 отримано лише 27.05.2019, а тому звільнення з 20.05.2019 є неможливим, суд оцінив критично, оскільки 27.05.2019 року трудовий договір з позивачем розірваний не був і перешкод для звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України не існувало.

Позовні вимоги про визнання трудового договору укладеним між ОСОБА_1 та ССТ «Споживспілка Полтавської області» розірваним з 20.05.2019 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, зобов`язання ССТ «Споживспілка Полтавської області» надати йому копію наказу про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, надати копії всіх наказів про надання відпусток, а також довідки із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи суд визнав безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони випливають із задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати суд визнав недоведеними, виходячи з того, що ОСОБА_1 не довів, що йому не виплачено заробітну плату у сумі 3 279,35 грн., оскільки їх виплата підтверджується довідкою про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 за період з 05 липня 2016 року по 04 червня 2019 року, а надані позивачем роздруківки по банківських рахунках містять вибіркові дані про надходження грошових коштів та не відображають рух по рахунку із зазначенням усіх операцій, що ставить під сумнів надані позивачем докази як допустимі, тому суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Суд визнав частково доведеними позовні вимоги про стягнення з ССТ «Споживспілка Полтавської області» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку у сумі 369,38 грн. (з утриманням обов`язкових податків та платежів), невиплата якої підтверджується довідкою про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 за період з 05 липня 2016 року по 04 червня 2019 року, табелями обліку використання робочого часу та розпорядженням про звільнення, з якого слідує про наявність невикористаної відпустки тривалістю 44 дні.

Суд визнав, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог ст.2371 КЗпП України, п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України, оскільки судом встановлено, що відповідачем ССТ «Споживспілка Полтавської області» порушені гарантії забезпечення права на працю ОСОБА_1 , які передбачені статті 51 КЗпП України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, що призвело до суттєвих емоційних переживань, до зміни ритму його життя, погіршення стану здоров`я, суд визнав дії відповідача протиправними та такими, що заподіяли моральну шкоду, яка полягає у завданні працівнику моральних страждань, яких він зазнав внаслідок незаконного звільнення за прогули, порушення трудового законодавства, що спонукало його звільнитися за власним бажанням, у душевних стражданнях, у пригніченні його морального стану, звільнення з неотриманням всіх виплат відбулося у складний період життя позивача у кінці 2018 року, коли погіршився стан його здоров`я, що призвело до його суттєвих емоційних переживань, тому, вирішуючи питання про розмір заподіяної моральної шкоди, суд виходив із характеру правопорушення та з урахуванням вимог розумності та справедливості, тривалості періоду, протягом якого позивач намагався відновити своє порушене право, прийшов до висновку про стягнення з відповідача 1 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про надання копій наказів та довідки про роботу, про стягнення заробітної плати у сумі 3 279,35 грн., в частині часткового задоволення позову про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та моральної шкоди, з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов`язати ССТ «Споживспілка Полтавської області» надати позивачу копію наказу про звільнення з 20.05.2019 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України; надати копії всіх наказів про надання відпусток; надати довідку із зазначенням всіх спеціальностей, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період роботи; стягнути з ССТ «Споживспілка Полтавської області» на користь позивача невиплачену заробітну плату на суму 3 279,35 грн. (без утримання обов`язкових податків і зборів). Також просить змінити рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки шляхом збільшення суми з 369,38 грн. до 537,24 грн. (без утримання обов`язкових податків і зборів) та в частині вимог про стягнення моральної шкоди шляхом збільшення суми з 1 000 грн до 5 000 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги про зобов`язання ССТ «Споживспілка Полтавської області» надати копію наказу про звільнення з 20.05.2019 р. за ч.3 ст. 38 КЗпП України, надати копії всіх наказів про надання відпусток, а також довідки із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період роботи становили самостійну вимогу, яка була обгрунтована спеціальною нормою права, а саме згідно ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Згідно із п.3 ч.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», абз. 2 ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію» та ст. 10 Закону України «Про публічну інформацію» суб`єкт персональних даних має право отримувати та ознайомитись з інформацією, яка стосується його особисто. Верховний Суд України у постанові від 16.08.2017 року в справі 344/7234/16-ц вказав, що «позивач просив зобов`язати відповідача надати інформацію щодо загальної суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розмірів і підстав відрахувань та утримань із його заробітної плати помісячно за період роботи …. надати належним чином засвідчені копії документів, а саме: всіх наказів, якими йому надавались відпустки за період роботи….. довідку (інформацію) про те, де саме територіального знаходилось його робоче місце і кому з службових осіб він підпорядковувався у період роботи … довідку (інформацію) про дату та суму виплати йому грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи…. В свою чергу, суд апеляційної інстанції обгрунтовано вважав, що позивач як колишній працівник ПАТ «Прикарпаттяобленерго» має право на ознайомлення з розмірами оплати праці, змістом наказів, відповідно до яких йому надавались відпустки та іншою інформацією, що стосується його особисто на підставі статті 110 КЗпП України, отже позивач звернувся до суду за захистом особистих немайнових прав, на вимогу про захист яких позовна давність не застосовується». В частині вимог про стягнення заробітної плати у розмірі 3 279,35 грн. позивачем зазначено, що ним разом із заявою про збільшення позовних вимог подано до суду виписку банку, в якій вказано, що реально ним отримано 4 871,86 грн. заробітної плати (за вирахуванням податків), відповідачем згідно довідки йому було нараховано всього до сплати 9 803,47 грн., з яких 9 331,35 грн. - заробітна плата та 472,12 грн. - компенсація за невикористані дня відпустки, «чиста» заробітна плата за мінусом податків повинна складати 7 511,74 грн., за даними довідки йому начебто було виплачено 9 231,68 грн. зарплати, що є недостовірним, оскільки він отримав 4 871, 86 грн. заробітної плати (за вирахуванням податків), йому не доплачено 2 639,88 грн. «чистої» зарплати, а тому за весь час роботи не виплачена сума становить 3 279,35 грн. без утримання податків, у суді першої інстанції відповідач визнав та підтвердив, що частина заробітної плати, яку він йому перерахував, поавернулася банком назад через неможливість її зарахування на його зарплатну картку, відповідачем не надано доказів зарахування заробітної плати на спірну суму, тому вважає вимоги в цій частині обгрунтованими. Частково задовольняючи вимогу про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки на суму 537,24 грн., суд першої інстанції послався лише на визнання відповідачем спірної суми 369,38 грн. У мотивувальній частині рішення суд вказав, що це сума вже після утримання податків, проте у резолютивній частині рішення суд помилково зазначає цю ж суму як «грязну», додавши її при цьому до суми моральної шкоди без утримання податків. В п. 28 постанови Верховного Суду від 04.10.2018 року у справі 823/1553/17 і п. 41 постанови від 08.11.2018 року у справі 805/1008/16-а зазначено, що суди в трудових спорах повинні стягувати суми без утримання податків - розрахунки з податків має здійснювати сам роботодавець. Стосовно стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції на його користь стягнуто 1 000 грн. моральної шкоди. Ця сума була вирахувана враховуючи те, що частину інших позовних вимог було відхилено. При цьому судом першої інстанції не враховано, що відповідачем було звільнено ОСОБА_1 з підприємства умисно та безпідставно, єдиною ціллю звільнення, яку відповідач переслідував при цьому, було його моральне страждання, тому просить позовну вимогу про стягнення моральної шкоди задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ССТ «Споживспілка Полтавської області» просить рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним і скасування розпорядження ССТ «Споживспілка Полтавської області» № 7 -К від 04.06.2019 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника голови правління з питань економічної та інформаційної безпеки за п.4 ст. 40 КЗпП України з 07.12.2018 р., зміни дати та формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 із ССТ «Споживспілка Полтавської області» із «07 грудня 2018 року за прогул без поважних причин за п.4 ст. КЗпП України « на 20 травня 2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю за ч.3 ст. 38 КЗпП України», зобов`язання ССТ «Споживспілка Полтавської області» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 20.05.2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю за ч.3 ст. 38 КЗпП України» та стягнення моральної шкоди на суму 1000 грн. - скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що на підставі особистої заяви ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати строком на 30 днів, починаючи з 07.11.2018 року, на підставі п.7 ч.1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» розпорядженням Споживспілки № 18-к від 01.11.2018 р. йому було надано відпустку без збереження заробітної плати строком на 30 днів з 07.11.2018 р по 06.12.2018 р., по закінченню відпустки наступного робочого дня 07.12.2018 р. позивач на робочому місці не з`явився, про причини неявки на роботу роботодавця не повідомив, чим порушив ст. 139 КЗпП України. З 07.12.2018 року було розпочато ведення обліку робочого часу ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства. Починаючи з грудня 2018 року, Споживспілкою було складено численні акти про відсутність позивача на робочому місці, також 08.04. 2019 р. було складено акт, відповідно до якого у телефонній розмові з ОСОБА_1 з питання його виходу на роботу, було отримано від позивача інформацію про те, що він вийде на роботу, коли зробити це йому дозволять лікарі. Щодо наявності у позивача листків непрацездатності за відповідний період та дати виходу на роботу представниками комісії Споживспілки не було отримано жодної відповіді від ОСОБА_1 . Також 09.04.2019 року було складено акт, відповідно до якого з метою встановлення причин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 протягом тривалого часу з нез`ясованих причин (з 07.12.2018 р. по 09.04.2019 р.) комісія здійснила вихід за адресою проживання позивача ( АДРЕСА_1 ), проте пошук позивача за місцем проживання жодних результатів не дав. За таких обставин Споживспілка звернулася з листом № 57 від 15.05.2019 року до Профспілкового комітету щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин через відсутність позивача на робочому місці з 07.12.2018 р. по 20.05.2019 р. Головою профспілкового комітету Каніною Л. Б. на адресу проживання позивача з метою його участі в засіданні комітету було направлено листа. Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету Споживспілки № 5 від 27.05.2019 р. було вирішено перенести розгляд питання правління Споживспілки з проханням дати згоду на розірвання трудового договору з позивачем за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету Споживспілки № 7 від 03.06.2019 р., враховуючи відсутність на робочому місці ОСОБА_1 з початку грудня 2018 р., факти ігнорування ним запрошень профспілкового органу на засідання профспілкового комітету було вирішено на підставі ч.3 ст. 43 КЗпП України повторно розглянути звернення правління Споживспілки щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Відповідач застосував вичерпні заходи для отримання від позивача пояснень щодо підстав відсутності його на робочому місці. Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку стосовно наявності підстав задоволення заяви ОСОБА_1 від 16.05.2019 р. про звільнення за власним бажанням з 20.05.2019 р. за ч. 3 с. 38 КЗпП України, оскільки позивач не наводить конкретних фактів грубого порушення Споживспілкою законодавства про працю на дату його звільнення, заробітна плата за період з 07.12.2018р. по 20.05.2019 р. не могла йому виплачуватися, оскільки не можливо було провести тарифікацію його робочого часу через відсутність на робочому місці без поважних причин, в іншому разі виплата заробітної плати за вказаний період була б безпідставною, а отже незаконною, поза увагою суду першої інстанції залишився факт грубого триваючого порушення законодавства про працю (триваючого прогулу) саме з боку позивача, що підтверджено документально.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ССТ «Споживспілка Полтавської області», який надав представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , вказує, що вона є необгрунтованою.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що на підставі розпорядження № 29-к від 04.07.2016 р. «Про прийняття на роботу» ОСОБА_1 було прийнято на посаду помічника Голови правління з питань економічної та інформаційної безпеки Спілки споживчих товариств «Споживспілка Полтавської області» за сумісництвом на 0,1 посадового окладу відповідно до штатного розпису з 05.07.2016 р. (а.с. 120-121).

Згідно розпорядження № 17-к від 08.10.2018р. ОСОБА_1 за його заявою відповідно до п.7 ч.1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» було надано відпустку без збереження заробітної плати строком на 30 днів з 08.10.2018 р. по 06.11.2018 р. У подальшому на підставі розпорядження № 18-к від 01.11.2018 р. було надано відпустку без збереження заробітної плати на 30 днів з 07.11.2018 р. по 06.12.2018 р. з аналогічних правових підстав (а.с. 123,126).

16.05.2019 р. ОСОБА_1 надіслав на адресу ССТ «Споживспілки Полтавської області» заяву про звільнення з 20.05.2019 р. за ч.3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується квитанціями про її відправлення (а.с. 44-46). Згідно повідомлення ТОВ «Нова пошта» за вих. № 9236 від 30.05.2019 р. відправлення вручити не вдалося у зв`язку із відмовою його отримувати (а.с. 47).

22.05.2019 р. ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача із аналогічною заявою про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України з 20.05.2019 р., яка була отримана адресатом 27.05.2019 р., що слідує із копій квитанцій, відстеження та повідомлення про вручення (а.с. 49-52).

В цей же день позивача було запрошено на засідання Профспілкового комітету на 03.06.2019 р. о 09.00 год. по питанню звільнення за прогул (а.с. 53).

29.05.2019р. ОСОБА_1 надіслав заяву Профспілковому комітету про неможливість розгляду питання про його звільнення його за прогул у зв`язку із його звільненням за ч.3 ст. 38 КЗпП України з 20.05.2019 р. (а.с. 54-56).

Розпорядженням № 7-к про припинення трудового договору ОСОБА_1 звільнено 07.12.2018 р. з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки за прогул без поважних причин, за п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 57).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, однак його було звільнено із займаної посади за п.4 ст. 40 КЗпП України.

При звільненні ОСОБА_1 за прогули з 07.12.2018 за п.4 ст. 40 КЗпП України, відповідачем не дотримано вказаних норм Закону, оскільки не відібрано письмові пояснення у ОСОБА_1 щодо відсутності його на робочому місці за період з 07.12.2018 по 03.06.2018, не складено акт про відсутність його на робочому місці без поважних причин за 07.12.2018, за період з квітня по червень 2019 року за виключенням періоду перебування на лікарняному з 22.04.2019 по 27.04.2019 та з 02.05.2019 по 16.05.2019.

Виплата заробітної плати позивачу підтверджується довідкою про нараховані та виплачені доходи за період з 05 липня 2016 року по 04 червня 2019 року (а.с.195-196).

Надані ж позивачем роздруківки по банківських рахунках (а.с.205) містять вибіркові дані про надходження грошових коштів та не відображають рух по рахунку із зазначенням усіх операцій, що ставить під сумнів надані позивачем докази як допустимі.

Також невиплата компенсації за невикористану відпустку у розмірі 369,38 грн. (з утриманням обов`язкових податків та платежів) підтверджується довідкою про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 за період з 05 липня 2016 року по 04 червня 2019 року, табелями обліку використання робочого часу (а.с.141-196) та розпорядженням про звільнення, з якого слідує про наявність невикористаної відпустки тривалістю 44 дні.

Апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є визнання трудового договору між сторонами розірваним з 20.05.2019 р. на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України; зміна дати і формулювання звільнення позивача з роботи із «07.12.2018 р. за п.4 ст. 40 КЗпП України» на «20.05.2019 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача з 20.05.2019 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України; визнання протиправним і скасування розпорядження відповідача №7-К від 04.06.2019 р. про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 07.12.2018 р.; зобов`язання відповідача надати позивачу копію наказу про звільнення з 20.05.2019 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, надати копії всіх наказів про надання відпусток, довідки із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період роботи позивача; стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 8 346,00 грн.; стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати у розмірі 3 279,36 грн. (без утримання обов`язкових податків і зборів) та невиплаченої компенсації за невикористані дні відпустки на суму 537,24 грн. (без утримання обов`язкових податків і зборів).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині неправомірного звільнення позивача з роботи, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розпорядження № 18-к від 01.11.2018 р. позивач перебував у додатковій відпустці без збереження заробітної плати з 07.11.2018 р. по 06.12.2018 р., терміном на 30 календарних днів, згідно п.7 ст. 25 Закону України «Про відпустки», як інвалід II групи (а.с. 126), отже перший робочий день позивача після вказаної відпустки був 07.12.2018 р.

Згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З табелю обліку використаного робочого часу за період з 01.12.2018 р. по 31.12.2018 р., наданого відповідачем до відзиву на позов, вбачається, що по 06.12.2018 р. ОСОБА_1 значиться у додатковій відпустці з позначкою коду «ДБ», за 07.12.2018 р. - графа пуста, не заповнена, з 10.12.2018 р. і далі значиться код «НЗ» - явка з нез`ясованих причин. Згідно умовних позначень у табелі обліку використання робочого часу «прогул» визначається під кодом, як «ПР». Отже, аналізуючи табель обліку використаного робочого часу за період з 01.12.2018 р. по 31.12.2018 р., вбачається, що відповідач не вказав у ньому вчинення позивачем саме прогулу 07.12.2018р. та у подальші робочі дні, перший акт про відсутність на роботі позивача складено 14.12.2018 р., в якому вказано, що ОСОБА_1 з 10.12 2018 р. по 14.12.2018 р. був відсутній на роботі без поважних причин з 8-00 год. по 15-40 год впродовж робочого дня (а.с. 95).

У табелях обліку використаного робочого часу за періоди з 01.01.2019 р. по 31.01.2019 р., з 01.02.2019 р. по 28.02.2019 р., з 01.03.2019 р. по 31.03.2019 р., з 01.04.2019 р. по 30.04.2019 р., з 01.05.2019 по 31.05.2019 р. щодо ОСОБА_1 також значиться код «НЗ» - явка з нез`ясованих причин (а.с. 115 -119).

Згідно розпорядження № 7-К від 04.06.2019 р. про припинення трудового договору ОСОБА_1 звільнений 07.12.2018 р. за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 110а), проте, факт вчинення прогулу не підтверджено наданими відповідачем доказами.

Згідно ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Вбачається, що відповідач у встановлений законом місячний строк не вживав заходів по застосуванню дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 безпосередньо за виявленим у грудні 2018 р. проступком - прогулом, якщо відповідач наполягає, що позивач допустив саме прогули з 07.12.2018 р.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження поважності причин своєї відсутності на роботі надав ксерокопії листків непрацездатності у періоди з 20.03.2019 р. по 29.03.2019 р. - стаціонарне лікування, з 22.04.2019 р. по 27.04.2019 р. - амбулаторне лікування, з 02.05.2019 р. по 15.05.2019 р. - стаціонарне лікування (а.с. 39-41), зворотня сторона яких щодо обрахунку та призначення допомоги з тимчасової непрацездатності позивача не заповнена, у вище вказаних табелях обліку використаного робочого часу відносно позивача відсутні відомості щодо «оплачувана тимчасова непрацездатність» з відповідним кодом «ТН» чи «неоплачувана тимчасова непрацездатність у випадках, передбачених законодавством (у зв`язку з побутовою травмою та ін. підтверджена довідками лікувальних закладів)» з кодом «НН» у дні хвороби позивача згідно лікарняних листків.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з урахуванням того, що позивач не просив поновити його на роботі, його вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження ССТ «Споживспілка Полтавської області» № 7-К від 04.06.2019 р. про його звільнення з 07.12.2018 р. з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки за прогул без поважних причини, за п.4 ст. 40 КЗпП України; про зміну дату та формулювання підстави звільнення з «07 грудня 2018 року за прогул без поважних причин, за п.4 ст. 40 КЗпП України» на «20 травня 2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю, за ч.3 ст. 38 КЗпП України»; про зобов`язанння ССТ «Споживспілка Полтавської області» видати наказ про його звільнення з 20 травня 2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю, за ч.3 ст. 38 КЗпП України, є доведеними та підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності звільнення позивача з роботи.

Доводи апеляційної скарги відповідача в частині незаконності рішення суду щодо задоволених позовних вимог, що стосуються звільнення позивача з роботи, то в цій частині доводи не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи по суті є викладенням відповідачем фактичних обставин справи, без посилання на те, які норми права були порушені судом при ухваленні рішення в цій частині. Щодо доводів про неправильний висновок суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення позивача за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України, то в цій частині вони також не заслуговують на увагу, оскільки із довідки відповідача про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 за період з 05.07.2016 р. по 04.06.2019 р. (а.с. 195) вбачається, що заробітна плата виплачувалася позивачу один раз в місяць, що є порушенням вимог ст. 115 КЗпП України, при звільненні за позивачем рахується 44 дні невикористаних відпусток, що вказує на порушення відповідачем законодавства про відпустки.

В частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заробітної плати за час роботи позивача у розмірі 3 279,35 грн., то суд першої інстанції виходив з даних довідки відповідача про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 за період з 05.07.2016 р. по 04.06.2019 р. (а.с. 195), з якої вбачається, що за вказаний період нараховано позивачу всього 9 803,47 грн. (без утримання податків), з яких 472,12 грн. нараховано у червні 2019 р. як компенсація за невикористані дня відпустки, тобто 9 331,35 грн. - заробітна плата, згідно цієї довідки 04.06.2019р. було виплачено 369,38 грн (з утриманням податків), у довідці за вказаний період значаться виплаченими кошти у розмірі 8 253,43 грн. та 1347,63 грн., а всього 9 601,06 грн. (з утриманням податків), довідка не містить даних про заборгованість по заробітній платі, крім цього, порівнюючи розмір нарахованих коштів всього 9 803,47 (без утримання податків) та розмір виплачених коштів всього 9 601,06 грн. (з утриманням податків), то вбачається, що заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем відсутня. Надана позивачем на підтвердження позовних вимог в цій частині банківська виписка за період з 14.07.2016 р. по 28.07.2019 р. (а.с. 205) не є належним та допустимим доказом, оскільки вона не містить відомостей хто її склав та видав, кому вона видана, відсутня печатка установи, яка її видала, тобто належним чином не засвідчена її дійсність. Позивач не надав суду інших належних та допустимих доказів на підтвердження існування заборгованості із зарплати відповідача пере ним, тому апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вимоги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо незгоди з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення заробітної плати у розмірі 3 279,53 грн., то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки приведений позивачем в апеляційній скарзі розрахунок заборгованості протирічить довідці відповідача про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 за період з 05.07.2016 р. по 04.06.2019 р. (а.с. 195), інших доказів щодо наявної заборгованості позивач не надав, сам факт того, що грошові кошти, перераховані відповідачем на банківську картку позивача, як заборгованість із заробітної плати, повернулися банком назад через неможливість її зарахування на зарплатну картку позивача, не свідчить про наявність спору між сторонами в цій частині, а навпаки, доводить факт намагання відповідача виконати обов`язок щодо повного розрахунку з позивачем при звільнення у добровільному порядку, неможливість зарахування коштів на зарплатну картку позивача через недоліки у роботі банку не свідчить про наявність спору між сторонами.

Щодо часткового задоволення вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, то апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається, рішенням суду стягнута з відповідача на користь позивача компенсація за невикористану відпустку у розмірі 369,38 грн., позивач в цій частині оскаржив рішення суду першої інстанції та просить його змінити в цій частині шляхом збільшення до суми 537,24 грн., відповідач в цій частині з рішенням суду погодився, як випливає з прохальної частини його апеляційної скарги.

Згідно п.2 розділу II «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 р. № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Таким чином, у даному випадку згідно вказаного «Порядку…» останні 12 календарних місяців роботи, що передують для виплати компенсації за невикористану відпустку, будуть становити період з 01.05.2018 р. по 01.05.2019 р., оскільки датою звільнення позивача є 20.05.2019 р. Згідно вищевказаної довідки про доходи позивача йому нарахована заробітна плата у травні 2018 р. - 380,00 грн., у червні 2018 р. - 281,52 грн. (відпускних/компенсація), а всього 490,52 грн., у липні 2018 р. - 244,55 грн., у серпні 2018 р. - 285,84 грн. (відпускних/компенсація), а всього 424,02 грн., у вересні 2018 р. - 304,00 грн., у жовтні 2018 р. - 86,36 грн., всього розмір заробітної плати нарахованої у період з 01.05.2018 р. по 01.05.2019 р. склав 1362,09 грн. та розмір отриманих у цей період відпускних/компенсації - 567,36 грн., що у сумі складає всього 1929,45 грн., всього робочих днів у цей період - 249, згідно розпорядження № 7-К від 04.06.2019 р. про припинення трудового договору з ОСОБА_1 невикористана щорічна відпустка складає 44 календарні дні (а.с. 110а). З довідки про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 вбачається, що йому виплачено у червні 2019 р. 472,12 грн. компенсації за невикористану відпустку, розмір якої відповідає арифметичному підрахунку шляхом ділення отриманої заробітної плати за останні 12 календарних місяців роботи, що передують для виплати компенсації за невикористану відпустку, на число робочих днів у цей період 249 та множення на число днів 44 невикористаної щорічної відпустки.

Наведений позивачем у заяві про збільшення позовних вимог (а.с.203) розрахунок заборгованості з компенсації за невикористану відпустку, який проведений ним, виходячи з періоду з 01.10.2017 р. по 01.10.2018 р. (що на його думку передував звільненню), з розміру отриманої заробітної плати саме у цей період та відповідно з розміру середньоденної заробітної плати, з числа робочих днів 354 (що є неправильним числом), то цей розрахунок не можна брати до уваги, оскільки датою звільнення позивача є 20.05.2019 р., періодом для нарахування компенсації за невикористану відпустку є період з 01.05.2018 р. по 01.05.2019 р. та відповідно отримані ним виплати по заробітній платі на кількість робочих днів саме у цей період.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині збільшення розміру компенсації з 369,38 грн. до 537,24 грн., то вони не заслуговують на увагу, оскільки є безпідставними, виходячи з наведених вище мотивів, розмір компенсації 537,24 грн., на якому наполягає позивач, не підтверджується матеріалами справи.

Щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу копії наказу про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, надати копії всіх наказів про надання відпусток, а також довідки із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи, то суд в цій частині прийшов до правильного висновку про те, що вони не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

У вказаній статті законодавець не передбачив видачу наказів про звільнення, наказів про відпустки, оскільки накази про звільнення вручаються працівникові при звільненні на його вимогу, як це передбачено ст. 47 ч. 2 КЗпП України, накази про відпустки видаються на вимогу працівника, ст. 49 КЗпП України передбачає видачу саме довідки про роботу працівника на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, тому є правомірним відмова суду у задоволенні вимоги про видачу вказаний наказів на підставі ст. 49 КЗпП України.

Із матеріалів справи не вбачається, що в частині видачі цієї довідки існує спір, а саме, що позивач звертався до відповідача з питанням видати відповідну довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, а останній йому відмовив, тому в цій частині апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в цій частині ухвалив законне та обгрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги позивача в частині незгоди з рішенням суду першої інстанції в цій частині не заслуговують на увагу, оскільки позивач не позбавлений можливості пред`явити вимогу відповідачу про видачу необхідних довідок та їх отримати на підставі ст. 49 КЗпП України.

Щодо частково задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 грн., то в цій частині суд законно та обгрунтовано прийшов до такого висновку, з яким погоджується і апеляційний суд у складі колегії суддів, оскільки в цій частині вирішення позову суд першої інстанції достатньо повно мотивував своє рішення, навів підстави для часткового задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційних скарг кожної із сторін в частині стягнення моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції правильного визначено розмір цієї шкоди з урахуванням фактичних обставин справи та вимог ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Спілки споживчих товариств «Споживспілка Полтавської області» - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов