Постанова

Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 757/6978/17-ц

провадження № 61-12701св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 22 листопада 2003 року по 31 липня 2013 року. За час шлюбу 11 серпня 2005 року сторони в рівних частинах набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 серпня 2005 року за № 2-І-2595 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В. М.

Вказував, що спірна квартира була придбана у власність за його особисті кошти, але по 1/2 частині на кожного з подружжя, тому 1/2 частина спірної квартири належить йому на праві особистої приватної власності.

Зазначав, що до іншої 1/2 частини спірної квартири, яка придбана на ім`я ОСОБА_2 , слід застосувати положення частини сьомої статті 57 СК України, яка передбачає, що якщо у придбання квартири вкладені крім спільних коштів і кошти, які належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до внеску, є його особистою приватною власністю.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Зустрічну позовну заяву мотивувала тим, що все придбане ними з ОСОБА_1 за час шлюбу майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд поділити майно домашнього вжитку, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 та автомобіль марки BMW 320i, 2006 року випуску; встановити факт проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період часу з 01 липня 1996 року по 22 листопада 2003 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки BMW 320i, 2006 року випуску, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та витребувати його з чужого незаконного володіння.

25 червня 2018 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки BMW 320i, 2006 року випуску та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 в частині позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки BMW 320i та витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на майно домашнього вжитку, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 , а саме:

- диван марки «Неаполь», придбаний у ПП ОСОБА_4 08 серпня 2006 року, вартістю 2 000 грн;

- поверхню фірми «Whirpool», модель АКМ 441 NB, придбану у ПП ОСОБА_8 03 грудня 2005 року, вартістю 1 705 грн;

- стіл комп`ютерний СЛ 52 та навісну полицю модель «Ніч», придбані у ФОП ОСОБА_6 11 грудня 2010 року, вартістю 3 614 грн;

- матрац «Матермол» «Люкс», придбаний у ФОП ОСОБА_7 10 грудня 2005 року вартістю 1 610 грн;

- меблі для спальні виробництва Gami Copenharuk, придбані у ФОП ОСОБА_9 20 жовтня 2005 року, які складаються з ліжка, тумби при ліжкової, комоду, шафи загальною вартістю 6 727 грн;

- меблі для вітальні, які складаються з тумби під телевізор і ТБ техніку, пеналу для посуду, навісної декоративної полки виробництва фірми Puchades серія Global Dia, придбані у ФОП ОСОБА_5 21 листопада 2005 року, загальною вартістю 6 400 грн;

- журнальний стіл виробництва фірми Puchades серія Global Dia, придбаний у ФОП ОСОБА_5 09 грудня 2005 року, вартістю 1 600 грн;

- кухонні меблі виробництва ТОВ «МЕРКС», модель «Глорія», придбані у ТОВ «Меркс Трейд» 02 грудня 2005 року, вартістю 10 000 грн;

- шафи-купе, 2 штуки, «Mr. Braun», придбані у СГ-ФО Демічев 01 грудня 2005 року, вартістю 13 900 грн;

- карнизи для штор, індивідуальний пошив штор, покривала і подушок, придбані у ЗАТ «Текстиль дизайн компані», 16 червня 2006 року, вартістю 12 500 грн;

- кондиціонер марки «Mitsubishi», придбаний через інтернет-магазин у 2006 році, вартістю 2 500 грн;

- телевізор марки «Panasonic», придбаний через інтернет-магазин у 2005 році, вартістю 6 000 грн;

- домашній кінотеатр марки «Pioneer», придбаний через інтернет-магазин у 2006 - 2007 роках, вартістю 2 000 грн;

- DVD марки «Pioneer», придбаний через інтернет-магазин у 2006 - 2007 роках, вартістю 1 500 грн;

- меблі для спальні, які складаються з двоспального ліжка, матрацу, комоду, придбані в ТЦ «Квадрат» у 2012 році, вартістю 12 000 грн;

- 2 барних стільця марки «Gautier», придбані в меблевому магазині у 2005 - 2006 роках, загальною вартістю 3 000 грн;

- посудомийну машину марки «Bosch», придбану через інтернет-магазин у 2005 році, вартістю 2 000 грн;

- витяжку марки «Elica», придбану через інтернет-магазин у 2005 році, вартістю 2 100 грн;

- холодильник марки «Whirpool», придбаний через інтернет-магазин у 2005 році вартістю 4 000 грн;

- соковижималку для цитрусових марки «Phillips Krups», придбану у магазині «Ельдорадо» у 2006 -2007 роках, вартістю 600 грн;

- соковижималку для цитрусових марки «Phillips Krups», придбану у магазині «Ельдорадо» у 2006 - 2007 роках, вартістю 700 грн;

- пральну машину марки «Bosch», придбану через інтернет-магазин у 2004 році, вартістю 2 100 грн;

- вовняний килим виробництва Туреччина, придбаний у 2006 - 2007 роках, вартістю 9 000 грн;

- вовняний килим марки «EKEA», придбаний у 2012 році, вартістю 1 600 грн;

- дві фотокартини під склом, придбані у 2006 році, загальною вартістю 800 грн;

- фотокартину «Червоний Амараллис», придбана у 2009 році, вартістю 1 500 грн, а всього на загальну суму 111 456 грн.

Виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на майно домашнього вжитку, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 , а саме:

- два кондиціонера марки «Mitsubishi», придбані через інтернет-магазин у 2006 році, вартістю 5 000 грн;

- телевізор марки «Pioneer», придбаний через інтернет-магазин у 2006 - 2007 роках, вартістю 10 000 грн, а всього на загальну суму 15 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за майно у розмірі 48 228 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині (відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 ) мотивовано тим, що фактично між сторонами відбувся поділ спірного об`єкту нерухомості при укладанні цивільно-правової угоди купівлі-продажу квартири від 11 серпня 2005 року, тому відсутні правові підстави для припинення права спільної сумісної власності відповідача на квартиру та визнання за позивачем права власності на всю квартиру.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року - без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що районний суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи й ухвалив законне, справедливе та обґрунтоване судове рішення.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині (відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ), апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, оскільки сторони стали власниками спірної квартири в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 серпня 2005 року, тобто у період шлюбу вирішили питання з поділом квартири, визначивши частку кожного. Отже відсутні правові підстави для припинення права власності відповідача на 1/2 частину квартири та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири на підставі частини сьомої статті 57 СК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку обставинам справи та поданим сторонами доказам.

Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю, оскільки була придбана за кошти, які належали йому до шлюбу.

Вважає, що суди не врахували того, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому, відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, колегією суддів не переглядаються.

Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Вважає, що районний суд, з висновками якого загалом погодився й апеляційний суд, відповідно до положень статтей 57, 60, 70 СК України та статтей 355, 356 ЦК України, правильно встановив, що оскільки право власності на 1/2 частину спірної квартири виникло у неї на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 серпня 2005 року, який у передбаченому законом порядку не було визнано недійсним, тому відсутні правові підстави для припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири, а за ОСОБА_1 не може бути визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири на підставі положень частини сьомої статті 57 СК України.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій правильно вирішили спір.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 22 листопада 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року.

Під час перебування у шлюбі сторони на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 серпня 2005 року за № 2-І-2595 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В. М., придбали у власність в рівних частках (по 1/2 частині кожному) квартиру АДРЕСА_1 .

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час шлюбу по 1/2 частині кожному на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 серпня 2005 року за № 2-І-2595 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В. М., суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири на підставі частини сьомої статті 57 СК України.

При цьому районний суд правильно вказав на те, що фактично між сторонами відбувся поділ спірного об`єкту нерухомості при укладанні цивільно-правової угоди купівлі-продажу квартири від 11 серпня 2005 року.

Доводи касаційної скарги про те, що квартира була набута сторонами за кошти, які належали особисто ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки суди, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку всім наданим сторонами доказам, обґрунтовано вказали, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти, тобто він не спростував матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя. Сама по собі наявність у ОСОБА_1 коштів до укладення шлюбу з ОСОБА_2 не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірна квартира була придбана ним за ці кошти без надання відповідних доказів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі позивача доводи є аналогічними із доводами його апеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк