Справа № 453/1200/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2731/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 , представника заявника ОСОБА_3 Е ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року, постановлену в складі головуючого судді Микитина В.Я., у справі за заявою Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про роз"яснення рішення суду та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И Л А:

Інститут підготовки кадрів Державної служби зайнятості 21.06.2019 року звернувся в суд із заявою, в якій просив роз`яснити рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене 04.06.2018 року у цивільній справі № 453/1200/17, провадження № 2/453/134/18 за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про виплату усіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також просив визнати виконавчий лист № 453/1200/17, виданий 11.02.2019 року на виконання вищевказаного судового рішення, таким, що не підлягає виконанню повністю.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 25.07.2019 року у задоволенні заяви Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України щодо роз`яснення рішення суду відмовлено, в іншій частині заяву Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України, зокрема про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню повністю виконавчий лист № 453/1200/17, виданий 11.02.2019 року Сколівським районним судом Львівської області на примусове виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 04.06.2018 року у цивільній справі № 453/1200/17, провадження 2/453/134/18, за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату усіх сум, котрі належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не погоджуючись з даною ухвалою в частині задоволення заяви Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 оскаржила таку в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Зазначає, що оскаржуваною ухвалою фактично змінено рішення суду від 04.06.2018 року, яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15.01.2019 року щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні та суми відшкодування збитків у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2017 року по день фактичного розрахунку. Судом першої інстанції не взято до уваги те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а значить не оподатковується. Такої позиції дотримується Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 23.01.2018 року у справі №76/30658/15-ц, провадження №61-213св/17.

Згідно пп.164.2.14 Податкового Кодексу України перелік доходів, з яких утримується податок встановлює, що утриманню податку підлягає дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (морально) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди. Суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не належать до складу фонду оплати праці.

Тому Інститут не мав права стягувати податки із відшкодувань, оскільки вони не належать до фонду заробітної плати. Відповідач повинен був оплатити у фіксованому розмірі позивачу як відшкодування йому матеріальної шкоди. Суми, що відшкодовуються вже колишньому працівникові за затримку із розрахунком із підприємством, організацією, установою не є ні заробітною платою, ні середньою зарплатою, але обчислюються вони у розмірах середньої заробітної плати з дня звільнення по день фактичного розрахунку. Тому суд помилково посилається на судову практику Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц, де йдеться про стягнення податків із суми нарахованої середньої зарплати за час вимушеного прогулу, що не стосується даної ситуації.

Просить скасувати абз. 3 резолютивної частини ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 25.07.2019 року у справі №453/1200/17 та відмовити у визнанні таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 453/1200/17 від 30.01.2019 року Сколівського районного суду Львівської області на примусове виконання рішення від 04.06.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування ухвали немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в роз`ясненні рішення з приводу оподаткування вказаних сум, суд виходив з того, що рішення суду, ухвалене 04.06.2018 року у цивільній справі № 453/1200/17, провадження № 2/453/134/18, за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату усіх сум, котрі належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виконане заявником добровільно. Подання заяви про роз`яснення судового рішення після визначеного ч. 2 ст. 271 ЦПК України строку, зокрема 12.06.2019 року (надійшла на адресу суду 21.06.2019 року), тобто після добровільного виконання судового рішення, котре мало місце ще 07.03.2019 року, унеможливлює роз`яснення такого рішення.

Судове рішення в означеній частині не оскаржується, а тому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення в цій частині.

Водночас задовольняючи заяву Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з підстав добровільного виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні працівника, нарахована на підставі рішення суду, є об`єктом оподаткування податку на доходи фізичних осіб та військового збору за ставками 18 % та 1, 5 %, відповідно.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Судом встановлено, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року позов ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку задоволено.

Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період 02 січня 2017 року по 19 червня 2017 року в сумі 2569 грн. 50 коп.

Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком в сумі 149 895 грн. 20 коп.

Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп.

Рішення суду, в частині стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком виконано відповідачем добровільно. При цьому одночасно з перерахуванням позивачу стягнутих за судовим рішенням коштів, відповідачем було нараховано та утримано із цих сум відповідні податки (збори). Дані обставини учасниками справи не оспорюються.

Звертаючись до суду з вказаною заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, боржник (відповідач у справі) вказував на те, що органом державної виконавчої служби безпідставно прийнято до виконання виконавчий лист, виданий на виконання згаданого рішення суду першої інстанції, на суму, яка дорівнює сумі сплачених роботодавцем податків (зборів), оскільки їх утримання передбачено нормами податкового законодавства, а відтак, обов`язок щодо виплати цієї суми стягувачу у роботодавця відсутній.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей першої та другої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з частиною другою статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного, так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного, так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Як роз`яснено в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.

Системний аналіз положень статей 116, 117, 235, 236 КЗпП України, а також постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

В той же час, у свої постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 Велика палата Верховного Суду вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Час протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. А всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки.

Відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

І оскілки, як зазначалось вище, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.

Нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.

А відтак, суд першої інстанції вірно виходив з того, що розрахунок податкових зобов`язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі колишнім роботодавцем). При цьому податок на доходи (ПДФО) і військовий збір належать до утримань, тобто сплачуються за рахунок коштів працівника.

Відповідачем правильно сплачено на корись позивачки середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який залишився після проведення роботодавцем відрахування усіх передбачених законодавством податків, зборів, обов`язкових платежів. Заявником не доведено про безпідставність відрахування із цих сум відповідних податків і зборів.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18), який в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України вірно враховано судом першої інстанції.

Схожі правові висновки містяться в постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) та у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18 %.

Отже, враховуючи вищезазначені норми права, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню, оскільки виконаний боржником добровільно у повному обсязі, поза межами виконавчого провадження.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що стягувані суми не підлягають оподаткуванню, так як не входять до структури заробітної плати, оскільки це суперечить вимогам вище перелічених нормативних актів та правовим висновкам, викладеним у вище згаданих постановах Верховного Суду.

За змістом статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний та процесуальний закон, встановлений ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.