Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 180/2292/16-ц

провадження № 61-39957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він працював на посаді начальника станції «Марганець» структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та наказом від 22 квітня 2016 року № 176/ос звільнений із займаної посади на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України. Вважає, що у роботодавця були відсутні будь-які підстави вважати, що він втратив довіру, оскільки не встановлено наявності його вини у завданні будь-якої шкоди підприємству, він безпосередньо не обслуговував грошових чи товарних цінностей, а втрата довіри може бути обумовлена лише винними діями працівника, що дає підставу роботодавцю не довіряти працівникові.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд скасувати наказ керівника структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про звільнення його з посади начальника станції Марганець від 21 квітня 2016 року № 176/ос та поновити його на посаді; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2016 року та 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.Визнано незаконним та скасовано наказ начальника дирекції структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 21 квітня 2016 року № 176/ос про звільнення ОСОБА_3 за пунктом 2 частиною першою статті 41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника станції Марганець структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2016 року по 12 січня 2018 року у сумі 146 491,20 грн та 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 6 783,17 грн із урахуванням належного до утримання єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податку на доходи фізичних осіб.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, виконуючи посадові обов'язки начальника залізничної станції, не міг бути суб'єктом звільнення за пунктом 2 частиною першою 41 КЗпП України. Перелік та обсяг повноважень позивача як начальника залізничної станції та факти, що викладені в акті перевірки від 10 березня 2016 року, яким встановлено недотримання вимог законодавства працівниками станції, а не особисто начальником ОСОБА_3, свідчить про те, що позивач безпосередньо не обслуговував грошові кошти або товарні цінності, такі операції не становили зміст його трудових обов'язків.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що основний зміст трудових обов'язків позивача становить виконання операцій, пов'язаних із обслуговуванням цінностей, що носить виконання ним вказаних дій відповідальний, підзвітний характер із наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей як начальника станції, у якого перебувають у підпорядкуванні всі працівники станції Марганець, що утримуються згідно зі штатним розписом. Крім того, підстави звільнення ОСОБА_4 із посади начальника станції Марганець структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України вже були перевірені судовими інстанціями, рішення за якими набрали чинності. При цьому під час розгляду справи, суд першої інстанції на вказані судові рішення уваги не звернув, питання про поновлення місячного строку позовної давності, встановленого статтею 233 КЗпП України, не вирішував, що є грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, та також є підставою для скасування рішення суду.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2018 року ОСОБА_4подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що відповідач звільнив його з порушенням статті 235 КЗпП України без надання згоди профспілкового органу. Акт від 10 березня 2016 року складений з численними порушеннями нормативно-правових актів, та не конкретизований, з чиєї саме вини начебто виникли збитки, та не доведений у судовому засіданні відповідачем, як того вимагає норма, передбачена статтею 138 КзпП України. Суд апеляційної інстанції у справі 180/1090/15-ц не погодився із рішенням суду першої інстанції, скасував це рішення по суті спору та ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог лише з підстав звернення позивача до неналежного відповідача.

У жовтні 2018 року ПАТ «Українська залізниця» подало до суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, згідно з яким судом першої інстанції не досліджено, не відображено в судовому рішенні та проігноровано обставини пропуску місячного строку позовної давності позивачем для звернення до суду за захистом своїх інтересів. Позивач уклав із залізницею договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з умовами якого він зобов'язується дбайливо ставитись до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей та вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати і передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини таких підстав для відмови в задоволенні позову, як пропущення позивачем установленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду та преюдиційність судових рішень про законність підстав для звільнення позивача з роботи у справі № 180/546/16-ц; в іншій частині, а саме щодо такої підстави для відмови в задоволенні позову, як необґрунтованість заявлених позовних вимог, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Судом установлено, що ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду начальника станції «Марганець» згідно з наказом від 18 липня 2014 року № 519/ос.

25 грудня 2015 року між сторонами у справі укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з яким позивач зобов'язується дбайливо ставитись до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей та вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати і передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. У випадку незбереження з вини працівника ввірених йому матеріальних цінностей визначення розмірів збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається відповідно до чинного законодавства.

Посадовою інструкцією начальника станції Марганець зазначено, що він керує всіма підрозділами залізничної станції відповідно до Конституції і законів України, постанов, указів, розпоряджень, актів, наказів, вказівок та інших нормативних документів «Укрзалізниці», залізниці та дирекції залізничних перевезень. Начальник станції організовує роботу залізничної станції і взаємодію підрозділів щодо виконання пасажирської, вантажної та поїзної роботи та з планом і завданнями, забезпечуючи безпеку перевезень, зберігання вантажів і рухомого складу, відповідно до Положення про залізничну станцію. Організовує та особисто бере участь у перевірках виконання посадових обов'язків працівниками станції. Виконує не менше 7 перевірок на місяць, з них одну нічну. Проводить перевірки правильності ведення поїзної та технічної документації: у ДСП, операторів при ДСП - щодекадно; у складачів поїздів, сигналістів - щомісячно. Несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх посадових завдань та обов'язків, викладених посадовою інструкцією. Несе відповідальність за незадовільну організацію та недостовірність обліку і звітності на станції та за невиконання показників виробничо-фінансової діяльності станції.

Відповідно до наказу (розпорядження) від 21 квітня 2016 року № 17б/ос ОСОБА_3 звільнений з 22 квітня 2016 року з посади начальника 58 станції Марганця на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я за обставин вчинення порушення - зловживання службовим становищем, на підставі рапорту першого заступника начальника, протоколу профкому від 21 квітня 2016 року № 4, акта перевірки від 10 березня 2016 року.

Так, актом перевірки правильності нарахування та стягнення належних залізниці платежів при виконанні вантажних операцій із металобрухтом на місцях загального користування станції Марганець від 10 березня 2016 року встановлено наступне: працівниками станції в порушення вимог пункту 4 «Правил користування вагонами та контейнерами» повідомлення про закінчення вантажних операції і готовність вагонів до збирання локомотивом залізниці, що надається вантажовласником за відповідною формою, не вимагаються та вантажовідправниками не надаються, тобто встановити час фактичного закінчення вантажних операцій неможливо; журналу обліку закріплення рухомого складу на коліях станції та журнали диспетчерських розпоряджень не надано; середній час знаходження вагонів під навантаженням складає 5-8 годин, при цьому зафіксовані випадки, коли після оформлення перевізного документа вагони знаходяться на коліях станції довготривалий час (від 1 до 19 діб). Встановлено внесення фіктивної інформації щодо маневрених пересувань вагонів із металобрухтом по станції, що потягло приховування вагонів в очікуванні відправлення; перевірені прийняті в грудні 2015 року до перевезення вагони з металобрухтом підлягають супроводженню стрілками воєнізованої охорони, але працівниками товарної контори станції Марганець повідомлення про наявність на станції таких вантажів передано НОР лише у двох випадках протягом 2015 року, записи до Книги ХУ-3 відсутні, що свідчить про те, що станцією «Марганець» при прийомі до перевезення металобрухту вантажовідправників ігноруються вимоги Положення про порядок охорони вантажів і об'єктів на залізницях України ЦУЩ-0034; перевіркою правильності ведення працівниками Книги зважування вантажів форми ГУ-36 та достовірності внесення даних щодо результатів зважування встановлено фіктивне оформлення перевізних документів у частині визначення та внесення до них ваги вантажу; у зв'язку з тим, що перевізні документи на перевезення вагонів у завантаженому стані, що слідували зі станції Мирова на станцію Марганець після вантажних операцій не оформлялись, або оформлялись неналежним чином, тому виникла втрата належних залізниці платежів на загальну суму 284 863,60 грн.

Цим же актом встановлено, що інформація, викладена в листі-заяві прийомоздавальника станції «Марганець» ОСОБА_5 щодо фіктивного навантаження металобрухту та збитків залізниці від неправомірних дії керівництва станції «Марганець», підтверджена.

Нормативно-правове обґрунтування

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП Українипотрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та інше), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Системний аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільненняз підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Ключові слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це «прийняття» і «збереження». Особи, які безпосередньо їх обслуговують, це переважно особи, які займаються прийманням, збереженням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов'язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники у разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов'язків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати, чи становить виконання операцій, що пов'язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов'язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов'язок по обслуговуваннюцінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_3 є особою, основний зміст трудових обов'язків якого становить виконання операцій, що пов'язані з обслуговуванням цінностей, контролю за їхнім рухом і зберіганням як начальником, у підпорядкуванні якого перебувають всі працівники станції «Марганець», суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач, відповідно до займаної посади, виходячи зі змісту посадових обов'язків є особою, яка належить до кола осіб, яких може бути звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність достатніх правових підстав для звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП Україниу зв'язку втратою довір'я з боку власника або уповноваженого ним органу, оскільки договором про повну матеріальну відповідальність та посадовою інструкцією начальника станції Марганець передбачено покладення на ОСОБА_3 обов'язку з виконання операцій, пов'язаних з обслуговуванням цінностей, що носить виконання ним вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей як начальника станції, а отже, на підставі доказів, наданих відповідачем, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини, що мають суттєве значення для вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача підстав для звільнення позивача за втрату довіри у зв'язку з учиненням ним як працівником, який безпосередньо обслуговує матеріальні цінності, винних дій, та дотримання відповідачем вимог трудового законодавства України при його звільненні.

Узагальнюючи викладене, суд погоджується з висновками апеляційного суду про законність звільнення ОСОБА_3 із займаної ним посади, оскільки, підписавши договір про повну матеріальну відповідальність та ознайомившись із посадовою інструкцією, позивач взяв на себе повну матеріальну відповідальність щодо ввірених йому матеріальних цінностей. Оскільки судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що до трудових обов'язків позивача належало виконання операцій, що пов'язанні з безпосереднім обслуговуванням цінностей, контролю за їх рухом і зберігання, а факт порушення позивачем посадових обов'язків належним чином зафіксований актом перевірки правильності нарахування та стягнення належних залізниці платежів при виконанні вантажних операцій із металобрухтом на місцях загального користування станції Марганець від 10 березня 2016 року, суд дійшов правильного висновку про відмову у позові ОСОБА_3

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з викладеного, оскільки в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено і за пропущенням строку звернення до суду з позовом, і за необґрунтованістю заявлених вимог, то із мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення підлягає виключенню така підстава для відмови в задоволенні позову, як пропущення позивачем установленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Крім того, у своїй постанові апеляційний суд як підставу правомірності звільнення позивача вказав, що підстави звільнення ОСОБА_4 із посади начальника станції Марганець структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відповідно до статті 41 КЗпП України вже були перевірені судовим інстанціями у справі № 180/546/16-ц, рішення за якими набрали чинності.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Разом з тим суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення Марганецького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року у справі № 180/546/16-ц, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про поновлення на роботі, виходив із того, що філія структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» не є юридичною особою, а тому не може бути стороною у справі про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку по день фактичного розрахунку та стягнення моральної шкоди.

Таким чином, рішення Марганецького районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 рокута рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року не мають преюдиційного значення для цієї справи, оскільки апеляційний суд змінив підстави для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову, а саме позов пред'явлено до неналежного відповідача, тобто цим судовим рішенням не здійснювалася перевірка законності звільнення позивача з роботи.

Отже, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову та обґрунтовуючи законність звільнення ОСОБА_3 із трьох підстав, а саме: недоведеність позовних вимог, пропуск позивачем строку давності для звернення до суду із цим позовом та преюдиційність судових рішень у справі № 180/546/16-ц, у яких встановлено законність звільнення позивача, порушив норми матеріального та процесуального права, а тому постанова апеляційного суду підлягає зміні шляхом виключення із мотивувальної частини висновків щодо таких підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, як пропущення позивачем установленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду та преюдиційність судових рішень про встановлення законності підстав для звільнення ОСОБА_3із роботи у справі № 180/546/16-ц.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року змінити шляхом виключення із мотивувальної частини цього судового рішення висновків щодо таких підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, як пропущення позивачем установленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду та преюдиційність судових рішень про встановлення законності підстав для звільнення ОСОБА_3з роботи у справі № 180/546/16-ц.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик