Справа № 654/3642/18
Провадження №2/654/253/2019
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2019 року
Голопристанський районний суд Херсонської області у складі:
головуючого - судді Сіянко В.М.,
секретаря - Петришак В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Голопристанського районного суду Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації,
04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є співвласником зазначеного майна, в якому зареєстроване місце проживання відповідачів, однак останні протягом тривалого часу в помешканні не проживають, витрати по його утриманню не несуть. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4 створює ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні свого права власності, останній, з посиланням на ст.. 41 Конституції України та ст.. 391 ЦК України, просить суд задовольнити його позов.
Ухвалою суду від 21.12.2018р. до участі у справі було залучено орган опіки та піклування Виконавчого комітету Голопристанської міської ради.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали на підставах викладених в позовній заяві та просили суд задовольнити їх в повному обсязі.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися своєчасно та у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомили, відзив не подавали.
Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідачів і ухвалює заочне рішення, проти чого позивач не заперечував.
Представник органу опіки та піклування Тараненко С.М. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки відповідач та її малолітній син з 2016 року в помешканні позивача не проживають та за встановленими відомостями постійно мешкають в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України.
Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.07.2018р. позивачу на праві приватної власності належить 3/10 частини домоволодіння під номером АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено відповідним Витягом.
Також встановлено, що попереднім власником вказаного майна була ОСОБА_6, 1938р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно нотаіальної посвідченої заяви від 07.11.2017р. ОСОБА_6 бажала зняти з обліку реєстрації місця проживання у належній їй частині домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_7 1938р.н., ОСОБА_2, 1971 р.н., ОСОБА_3 1994 р.н., ОСОБА_4 2013р.н., з якими вона не перебувала у родинних чи інших стосунках.
Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України)
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.
Судом з'ясовано, що з 05.10.2010р. і до теперішнього часу за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. та її малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4. Вказані відомості підтверджуються довідками про реєстрацію місця проживання вище перелічених осіб, а також записами в будинковій книзі на зазначене домоволодіння.
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 30.10.2017р. комісією було встановлено, що відповідачі зареєстровані в будинку АДРЕСА_1, однак жоден з них у вказаному помешканні не проживає, а сам будинок знаходиться в незадовільному стані та не придатний для проживання в ньому. Також зазначено, що ОСОБА_3 та її малолітній син проживають в м. Кривий Ріг.
Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачі фактично в будинку не мешкали, догляд за ним не здійснювали, витрат по його утриманню не несли, а вказане житло використовувалось ними лише для реєстрації місця свого проживання.
За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
При вирішенні питання про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування будинком, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати.
Як вбачається зі змісту витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету міської ради від 12.02.2019р. № 2, під час спілкування з ОСОБА_3 повідомила, що дійсно проживає в м. Кривий Ріг, а її малолітній син відвідує місцевий садочок. Найближчим часом повертатися до м. Гола Пристань відповідач разом з дитиною не планує.
Згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу.
З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мету захисту прав позивача, суд вважає, що право позивача порушене і підлягає захисту у вибраний ним спосіб, а тому враховуючи добровільну відсутність відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, останні втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
При цьому, суд відмовляє в задоволенні вимог про зняття відповідачів з реєстрації, оскільки це не відноситься до компетенції та повноважень суду, а відповідні дії вчиняються органом реєстрації згідно положень ст. 7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263, 265, 280-284, 354-355ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. та малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4., такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Голопристанський районний суд Херсонської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. М. Сіянко