Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 369/1217/16-ц

провадження № 61-14024св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, відповідно до уточнених позовних вимог просив суд усунути створені йому перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що з 05 березня 1988 року до 26 листопада 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого вони мають сина ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначав, що приблизно через п'ять років після реєстрації шлюбу він та відповідач вселились в будинок АДРЕСА_1, який належав на праві власності його бабі та проживали в цьому будинку разом з його батьками.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача, який на час смерті був власником зазначеного житлового будинку. Також позивач наголошував на тому, що 05 грудня 2012 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, у реєстрі № 2-1385, на житловий будинок АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом, у реєстрі № 2-1387, на земельну ділянку під будинком, площею 0, 3340 га. На підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 05 грудня 2012 року право власності на житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 листопада 2013 року та від 22 листопада 2013 року.

В подальшому, посилаючись на неприязні стосунки, що склались між відповідачем та позивачем, він був змушений залишити будинок та орендувати житло. Позивач зазначав, що він має нову сім'ю, проживає в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 та виховує двох малолітніх дітей. Також зазначав, що через скрутне матеріальне становище він не має можливості надалі орендувати житло і бажає проживати із сім'єю в належному йому на праві власності житловому будинку на АДРЕСА_2.

21 січня 2016 року позивачем направлено відповідачу лист, в якому він до 01 лютого 2016 року просив її виселитися, але письмової відповіді не отримав.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2016 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні його власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що права ОСОБА_3 порушуються відповідачем, оскільки вона без належних на те підстав проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1, тим самим обмежуючи права позивача, визначені законодавством України. При цьому, як встановлено судом, відповідач постійно порушує правила спільного життя, що робить неможливим проживання з нею в будинку позивача, який є власником цього житла.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що матеріалами справи не доведено порушення відповідачем правил спільного життя, що робило б неможливим проживання з нею в будинку позивача, який є власником житла, і колегія суддів вважала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо порушення відповідачем правил спільного життя. Відповідач з дозволу позивача вселилася в будинок АДРЕСА_1 і на момент, коли позивач став власником будинку, претензій до відповідача не заявляв.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_7 скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що відповідач постійно порушує правила спільного життя, що робить неможливим проживання з нею в будинку позивача, факт чого встановлений належним чином судом першої інстанції на підставі показань свідків. Окрім цього суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що місце проживання відповідача зареєстроване за іншою адресою, у квартирі, яка їй належить на праві спільної часткової власності.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві відповідач просила касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та недоведеності.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 06 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 березня 1988 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб у відділі ЗАГС Шевченківського району м. Києва, про що було зроблено актовий запис № 255.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1, виданим Міським палацом новонароджених у м. Києві 14 липня 1989 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року у справі № 761/21258/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яке набрало законної сили 08 листопада 2015 року, зазначений шлюб розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду Київської області від 06 червня 2016 року у справі № 761/35333/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили 17 червня 2016 року, встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0, 3340 га, яка розташована за цією адресою, були отримані позивачем у спадщину після батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданими 05 грудня 2012 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н. К.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_5 належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 грудня 1998 року відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації згідно з розпорядженням (наказом) від 18 грудня 1988 року № 23707, що не заперечувалось відповідачем.

Відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 03 березня 2016 року ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

Свідок ОСОБА_11, пояснила суду, що вона є сестрою позивача. Після смерті їхнього з позивачем батька позивач отримав будинок у спадок. Відповідач не допускає позивача з його новою сім'єю до будинку, ображає його та не платить за комунальні послуги. Відповідач погрожувала її брату, що виб'є вікна, спалить будинок, якщо той вселиться. Відповідач постійно створює перешкоди позивачу у користуванні будинком.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що позивач разом із ОСОБА_6 знімають в неї кімнату приблизно два роки. Вони є порядною сім'єю, хочуть жити у с. Крюківщина, але не можуть, тому що існує конфлікт.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що від відповідача на рахунок позивача надходять погрози. Він сам неодноразово їх чув. У відповідача є квартира в Києві на АДРЕСА_4, позивач намагався домовитись з відповідачем, але нічого не вийшло. У квартирі в м. Києві на АДРЕСА_4 проживає також відповідач.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що вона є подругою та сусідкою відповідача. З відповідачем знайома з 1990 року, їхні діти зростали разом та часто спілкувались. Позивач приїздить постійно до будинку. Ключі від будинку у сторін окремі. Позивач намагається позбавити відповідача права власності на частину у квартирі у м. Києві.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004), встановивши, що відповідач була членом сім'ї власника, який був вселений до будинку за його згодою, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких відповідно до статті 116 ЖК Української РСР виникає можливість виселення без надання іншого жилого приміщення: систематичне руйнування будинку, використання не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, неможливість спільного проживання.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду апеляційної інстанції, які знайшли обґрунтовану оцінку у мотивувальній частині рішення, та переважно зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції, перевірений під час касаційного перегляду, відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Підсумовуючи, Верховний Суд в оцінці обставин справи й висновків суду апеляційної інстанції виходить з того, що сторони проживали однією сім'єю на час, коли позивач набув статус власника спірного будинку, після такої зміни статусу позивача відповідач продовжила проживати в цьому житлі, одночасно набувши статус члена сім'ї власника житлового будинку. Відповідно, на відповідача поширюються гарантії збереження за нею сервітутного права на користування зазначеним житлом на випадок припинення сімейних відносин з його власником. Також істотним для вирішення спору є висновки судів про те, що достатніх та законних підстав для виселення відповідача на підставі статті 116 ЖК УРСР не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик