Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року смт. Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді - Кошлі А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання - Бондар О.В.

заявника - ОСОБА_1

представника заінтересованої особи - Стрижак Р.Л.

розглянувши в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області із заявою, в якій просить встановити юридичний факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, за адресою: АДРЕСА_1. Заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області.

В обґрунтування заяви вказав, що він народився 07.08.1970 року в м. Тбілісі, Грузія, з 1990 року і по теперішній час проживає на території України, з 01.03.1991 року по квітень 1998 року працював в колгоспі «Прогрес» Солонянського району Дніпропетровської області та з цього часу проживає в с. Бузівка, що підтверджується відомостями про реєстрацію. З метою видачі паспорту та досягненню 45 років звертався до Магдалинівського районного сектору ГУДМС України де зазначили про необхідність встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

В судовому засіданні заявник свої вимоги підтримав.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні зазначив, що заявник звертався з приводу досягнення 45 років та необхідності вклейки фотокартки в паспорт, у зв'язку з чим виникла необхідність у підтвердженні громадянства. Факт проживання на території України станом на 24.08.1991 року можливо встановити лише в судовому порядку.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника та заінтересованих осіб.

Частиною 2 ст.315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Тбілісі, Республіка Грузія, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Паспорт громадянина України НОМЕР_1, виданий Магдалинівським РВУМВС України в Дніпропетровській області 29.05.1996 року. На ст. 11 вказані відомості щодо місця реєстрації з 18.04.1991 року - с. Бузівка. Заявнику присвоєно ідентифікаційний номер 10.05.2002 року, що підтверджується довідкою НОДПІ у Магдалинівському районі.

Місцем проживання заявника є АДРЕСА_1.

Згідно трудової книжки заявник 01.03.1991 року був прийнятий в члени колгоспу «Прогрес» Солонянського району Дніпропетровської області де працював до 25.04.1998 року.

Окрім трудової книжки, відомості про трудову діяльність за вказані періоди заявника підтверджені книгою № 10 обліку трудового стажу і заробітку колгоспників КСП «Прогрес», архівними довідками КУ «Трудовий архів Солонянського району» від 17.05.2018 року, рішенням суду від 30.11.2018 року про встановлення належності правовстановлюючого документу.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Законом України "Про громадянство України",Указом Президента України від 27 березня 2001 р. № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Відповідно до пп. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно з п. 1 ст. 6 вказаного Закону громадянство України набувається, серед іншого, за народженням, територіальним походженням.

Згідно з пп. а, б п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 р. № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Як вбачається з роз'яснень, п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

З листа Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення вбачається, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, надані заявником докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявниці на території України.

Сукупність зібраних по справі доказів свідчить про те, що заявник починаючи з 1990 року та до цього часу постійно проживає на території України.

Приймаючи до уваги те, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення, враховуючи наявність доказів на підтвердження постійного проживання на території України до 24.08.1991 року включно, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1- задовольнити повністю.

Встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Тбілісі, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду області шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 07 березня 2019 р.

Суддя А.О. Кошля