КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/393/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду від 05 грудня 2018 року у складі судді Диби О.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення майна із спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом про виділення майна із спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, який обґрунтовував тим, що у січні 2011 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Іванківського районного суду Київської області від 26.06.2014 року розірвано.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за кошти, отримані від його підприємницької діяльності, ним у лютому 2013 року було придбано квартиру АДРЕСА_1, що в місті Києві. Договір купівлі - продажу квартири було укладено на ім'я відповідачки і право власності на квартиру зареєстроване за нею ж.

Вказував, що зазначене майно було придбано за його особисті кошти і тому просив виділити квартиру АДРЕСА_1, що в місті Києві із спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним (позивачем) право власності на неї.

Рішенням Оболонського районного суду від 05 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

В рамках поділу майна подружжя визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 68,6 кв.м. за ОСОБА_2

В рамках поділу майна подружжя визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 68,6 кв.м. за ОСОБА_3

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 3 677 грн.

В апеляційній скарзі позивача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким виділити квартиру АДРЕСА_2 зі спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.60, ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.71 СК України і вважав відсутніми підстави для виділення майна із спільної сумісної власності сторін з тих підстав, що кошти, за які воно було придбане, є особистим майном позивача, оскільки ця обставина належними та допустимими доказами не доведена, а матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира набувалася сторонами спільно за кошти, які були ними набуті під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що 29 січня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Іванківського районного управління юстиції у Київській області між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Іванківського районного суду Київської області від 26.06.2014 року (а.с.5, 6).

Від шлюбу у них народилась дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7)

На підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця позивач є суб'єктом підприємницької діяльності від 07.06.2010 року (а.с.9).

14 лютого 2013 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу квартири набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, що в місті Києві (а.с.12).

Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилався на те, що квартира хоч і була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак кошти, за які вона була придбана, а саме, за 723 300 грн., були його особистими, оскільки були отримані ним від здійснення підприємницької діяльності.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав звіт суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника податку за 3 квартал 2011 року з якого вбачається, що за звітний період обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) наростаючим підсумком становив 475 613 грн. (а.с.11).

З довідки про надання інформації Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 06.10.2017 року за №170/10/1701 вбачається, що обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) ОСОБА_2 за період його перебування на обліку як фізичної особи - підприємця наростаючим підсумком з початку календарних років склав: за 2010 рік - 70 785 грн., за 2011 рік - 495 700 грн., за 2012 рік - 0,00 грн., за 2013 рік - 0,00 грн. (а.с.34)

Інших доказів на підтвердження отримання учасниками будь-яких інших доходів, матеріали справи не містять.

За ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з п.п.24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно вважав відсутніми підстави для виділення майна із спільної сумісної власності сторін з тих підстав, що кошти, за які воно було придбане, є особистим майном позивача, оскільки ця обставина належними та допустимими доказами не доведена, а матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира набувалася сторонами спільно за кошти, які були ними набуті під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Суд прийшов до правильного висновку щодо недоведеності того, що квартира була придбана виключно за особисті кошти позивача.

Як вірно зазначив суд, за загальним правилом розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

При розгляді даної справи сторона відповідача не визнавала права спільної сумісної власності позивача на спірну квартиру і вказувала на те, що оскільки таке право зареєстроване виключно за нею, то вона і є її власником.

Як було встановлено, спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки вона була придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Право особистої приватної власності на неї у встановленому законом порядку не визнано ні за позивачем ні за відповідачем, так як і конкретні частки кожного співвласника також не визначені.

В той же час, відповідачка не визнає права позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися спільним майном, що є порушенням його прав.

Дана обставина свідчить про те, що між сторонами наявний спір щодо права власності на спільне сумісне майно, який повинен бути вирішений, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на таке майно за ним.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, слід застосовувати положення ч.ч.4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В судовому засіданні сторони не визнавали право кожного із них на спірну квартиру і кожний із сторін вказував, що зазначене майно є його особистою власністю, що не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність вирішення питання про поділ спільного сумісного майна колишнього подружжя шляхом визнання ідеальних часток у спірній квартирі.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 26.06.2014 року.

Відповідно до пояснень сторін, у липні 2016 року вирішувалося питання про витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення квартири, але ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24.01.2017 року вказана позовна заява була залишена без розгляду.

Отже, як вірно зазначив суд, матеріали справи та пояснення учасників процесу свідчать про те, що спір між сторонами стосовно квартири виник у середині 2016 році, про що свідчить звернення з відповідним позовом.

Доказом пропуску трирічного строку позовної давності, з точки зору сторони відповідачки є рішення Іванківського районного суду Київської області про розірвання шлюбу між сторонами, відповідно до змісту якого шлюбні відносини між сторонами були припинені в середині березня 2014 року.

Суд вірно не погодився з такою позицією із-за того, що вказаним рішенням про розірвання шлюбу не було встановлено про наявність або відсутність спору з приводу поділу майна подружжя, а навпаки, вказане рішення свідчить про те, що на момент вирішення питання про розірвання шлюбу спору між сторонами з приводу спірної квартири не існувало, а він виник згодом внаслідок відсутності домовленостей між сторонами про поділ майна, що спростовує твердження сторони відповідача про початок перебігу строку позовної давності.

Доказів на спростування висновків суду стороною відповідача не надано і в той же час матеріали справи свідчать про виникнення спору щодо спірної квартири у середині 2016 року, а позивач звернувся до суду із вказаним позовом у жовтні 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Частиною 2 ст.72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було пропущено визначені строки позовної давності, то суд вірно не вбачав підстав для застосування наслідків їх пропуску.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: