Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 361/535/17

провадження № 61-9723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2017 року у складі судді Василишина В. О. та постанову апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк мотивував вимоги тим, що 25 грудня 2007 року між ним і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 36-05/07-Ін, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 1 205 940 грн зі сплатою 15 % річних стороком до 24 грудня 2019 року.

Повернення кредиту забезпечене договорами поруки та застави від 25 грудня 2007 року (поручитель - ОСОБА_4, заставодавець - ОСОБА_3.).

Внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість у сумі 1 423 658 грн 59 коп. (станом на 01 грудня 2016 року), яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2017 року, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задововлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 36-05/07-Ін в сумі 1 423 658 грн 59 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди зробили висновки про доведеність факту неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, забезпеченого порукою, що є підставою для солідарного стягнення кредитної заборгованості з відповідачів.

Короткий зміст доводів касаційної скарги

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій в частині стягнення пені в розмірі 556 107 грн 71 коп. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у задоволенні позову.

Зазначає, що даний позов є передчасним, оскільки фактично він не отримував від банку вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості.

Стягнута пеня в розмірі 556 107 грн 71 коп. є очевидно завищеною, оскільки розмір простроченої заборгованості за кредитом становить 244 212 грн 80 коп.

Ураховуючи значне погіршення його майнового стану, а також повне погашення ним кредитної заборгованості, наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо зменшення розміру пені, що залишилося поза увагою судів.

Крім того, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення пені за період із 01 грудня 2015 року до 01 грудня 2016 року у вищевказаному розмірі, апеляційний суд не звернув увагу на доводи його апеляційної скарги про пропуск банком позовної давності до частини цих вимог (один рік), оскільки позов поданий у лютому 2017 року.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з вирішенням спору судами попередніх інстанцій в частині стягнення пені, тому оскаржувані рішення підлягають касаційному перегляду тільки в цій частині.

Колегія частково приймає аргументи касаційної скарги з огляду на таке.

Суди встановили, що 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 36-05/07-Ін, згідно з умовами якого останньому наданий кредит у розмірі 1 205 940 грн зі сплатою 15 % річних строком до 24 грудня 2019 року.

У пункті 3.2 кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов'язується щомісяця у термін із «26» по останнє число (включно) кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 18 100 грн.

26 серпня 2008 року між банком і ОСОБА_3 укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якої внесені зміни щодо строків погашення кредитної заборгованості, а саме: погашення повинно здійснюватися з «1» до «10» числа включно кожного місяця, строк повернення кредитних ресурсів визначений до 24 грудня 2019 року.

Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати відсотків, позичальник сплачує банку пеню із розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 25 грудня 2007 року банк і ОСОБА_4 уклали договір поруки.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стала наявність непогашеного боргу у сумі 1 423 658 грн 59 коп. (станом на 01 грудня 2016 року), який складається із: заборгованості за кредитом - 738 757 грн 81 коп.; строкової заборгованості за відсотками - 9 358 грн 86 коп.; простроченої заборгованості за відсотками - 119 407 грн 21 коп.; пені - 556 107 грн 71 коп.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із доведеності факту несвоєчасної сплати позичальником кредиту і відсотків за кредитним договором, що є підставою для стягнення неустойки відповідно до пункту 6.1 цього договору.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам постанова апеляційного суду відповідає не в повній мірі.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною третьою статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду вказаної справи судами попередніх інстанцій) щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

25 грудня 2007 року банк і ОСОБА_3 уклали кредитний договір №36-05/07-Ін, визначивши строк його дії до 24 грудня 2019 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, із жовтня 2015 року позичальник припинив виконувати умови кредитного договору, у зв'язку з чим у січні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з даним позовом про дострокове стягнення заборгованості у сумі 1 423 658 грн 59 коп., у тому числі пені 556 107 грн 71 коп.

Стягуючи з позичальника суму пені, суд першої інстанції, виходив із обґрунтованості таких вимог.

ОСОБА_3, оскаржуючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку, заявляв про необхідність зменшення розміру пені відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України з огляду: 1) на неможливість здійснення ним платежів у зв'язку з простроченням кредитора (після введення тимчасової адміністрації (17 вересня 2015 року), а в подальшому ліквідаційної процедури банку (від 18 грудня 2015 року до 17 грудня 2017 року) всі банківські рахунки були заблоковані, а інформацію щодо нових реквізитів він отримав лише у травні 2016 року за його письмовою заявою), 2) на те, що розмір пені значно (втричі) перевищує розмір збитків (сума простроченої заборгованості становить 244 212 грн 80 коп.); 3) погіршення його майнового стану (а. с. 116-125).

Крім того, позичальник у заяві від 04 грудня 2017 року просив апеляційний суд урахувати те, що 30 листопада 2017 року він погасив усю заборгованість за кредитним договором, а саме: 738 757 грн 81 коп. - заборгованості за тілом кредиту, 119 407 грн 21 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, 9 358 грн 86 коп. - строкові відсотки (а. с. 173-187).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції вищезазначених норм матеріального права не врахував, доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про наявність обставин для зменшення розміру пені не перевірив і не дав їм належної оцінки, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про можливість залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього пені в розмірі 556 107 грн 71 коп.

При цьому суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом заяви про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог про стягнення пені, оскільки ОСОБА_3 в місцевому суді такої вимоги не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції.

Оскільки апеляційним судом були допущені вищезазначені порушення норм права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому постанова апеляційного суду в частині залишення без змін рішення міськрайонного суду щодо стягнення пені з позичальника підлягає скасуванню з переданням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2017 року в частині залишення без змін рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2017 року щодо вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про стягнення пені за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун В. І. Крат