Категорія 48 Головуючий у 1-й інстанції Кулик С.В.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Принцевської В.П.

секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області, ухвалено 24 жовтня 2018 року у місті Маріуполі (повний текст складено 02 листопада 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Центральному району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_3 за адресою її мешкання. У зв'язку з тим, що на даний час син мешкає з батьком - зобов'язати відповідача ОСОБА_2 передати сина ОСОБА_5 матері для їх подальшого проживання за адресою проживання матері.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з лютого 2003 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 31 січня 2018 року розірвано. Від шлюбу мають двох дітей - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На теперішній час донька ОСОБА_4 проживає разом з нею в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2. Син ОСОБА_5 мешкає разом з батьком, відповідачем у справі, за адресою: АДРЕСА_3. Між нею та відповідачем склалися неприязні стосунки, у зв'язку з чим вона не має можливості бачитися з сином. Впевнена, що дітям буде краще проживати разом з нею. Вважає, що має умови для нормального розвитку дітей, в змозі задовольнити гармонійний розвиток їх особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Позивач вважає, що для того, щоб дитина проживала не з матір'ю, а з батьком, повинні бути виняткові обставини, які визначені в ст.161 СК України та ст.6 Декларації прав дитини. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилалася на правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16. При цьому зазначила, що визначення місця проживання дітей разом з нею жодним чином не позбавляє відповідача спілкуватися з дітьми, не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов'язків, а саме: права спілкуватися з дітьми, приймати участь у їхньому вихованні, утриманні.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3, за адресою проживання матері: АДРЕСА_2.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 320 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання її батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3. В іншій частини рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що посилання суду на принцип Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, суперечить засадам верховенства права, закріпленим в ч. 2 ст.10 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. В той час, як Декларація прав дитини була прийнята резолюцією Організації Об'єднаних Націй та не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України».

Відповідач вважає, що ним створені найбільш сприятливі умови для виховання та забезпечення його дітей, має продукти харчування, а також офіційно працевлаштований, отримує стабільну заробітну плату, працює юристом у ТОВ «ДІ-АР» з 2017 року, позитивно характеризуюсь за місцем роботи.

Позивач не здійснює належного виховання та утримання дітей. Мали місце випадки коли мати залишала без догляду доньку саму в дома (04 листопада 2017 року, 07 грудня 2017 року, 31 січня 2018 року). Так, 04 листопада 2017 року з метою побачитись з донькою він прибув за адресою АДРЕСА_2, де вона фактично мешкає з матір'ю. Як з'ясувалось, позивач була на роботі, а дитина сама в дома.

У відзиві ОСОБА_3 вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, судом при винесені рішення була здійснена належна оцінка наданих сторонами по справі доказів та прийнято рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Вона з повагою ставиться до бажання сина проживати разом з батьком та не бажає завдавати дитині додаткових стресів, тому рішення суду в частині відмови визначення місця проживання сина нею не оскаржується. На противагу, відповідач свої інтереси ставить вище, нехтуючи бажанням дочки проживати разом з матір'ю.

Позивач вказує, що отримала пропозицію кращої роботи, у зв'язку з чим, переїхала до м.Одеси, де орендує кв.АДРЕСА_1. Дочка ОСОБА_4 навчається в Одеському навчально-виховному комплексі №263.

Твердження відповідача про наявність перешкод у спілкуванні з дитиною не відповідають дійсності. До того ж, в провадженні Жовтневого районного суду міста Маріуполя перебуває цивільна справа за позовом відповідача про визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною.

Представник третьої особи Служби у справах дітей в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З огляду на викладене та вимоги ст.ст.371, 372 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_8, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_9, дослідивши матеріали та надані сторонами докази, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_15, 2003 року народження, разом з матір'ю сторонами не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 15 лютого 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 31 січня 2018 року.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 від 09 листопада 2017 року відповідно.

Судом встановлено, що з вересня 2017 року позивач ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_4 проживали на орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується договором оренди від 20 вересня 2017 року та додатком №1 до нього. До цього часу дитина мешкала разом з батьком ОСОБА_2, матір'ю ОСОБА_3 та старшим братом ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3. Квартира належить на праві власності відповідачу у справі ОСОБА_2

Вказані обставини підтверджуються довідкою Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 02 лютого 2018 року; довідками ОСББ «Шевченко 62» за № 32 від 04 грудня 2017 року та від 07 лютого 2018 року; свідоцтвом про право власності на житло від 19 жовтня 2006 року, виданого Управлінням міського майна м.Маріуполя та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського бюро технічної інвентаризації № 12502669 від 14 листопада 2006 року.

З наданих сторонами характеристик та довідок про доходи вбачається, що позивач і відповідач мають позитивні характеристики з місця роботи. Позивач на час розгляду справи судом працювала на постійні основі у ТОВ «Клініка Здоров'я Плюс» на посаді бренд-менеджера, мала постійний дохід у вигляді заробітної плати. Відповідач працює на постійній основі у ТОВ «ДІ-АР» на посаді юриста, має постійний дохід у вигляді заробітної плати.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 04 травня 2018 року позивач ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з громадянином Королівства Нідерланди ОСОБА_16.

Згідно довідки від 06 лютого 2018 року №17 «Маріупольського міського палацу естетичного виховання» ОСОБА_4, 2010 року народження, була вихованкою «Народного художнього колективу» ансамблю народного танцю «Світлячок» по листопад 2017 року.

З педагогічної характеристики Маріупольської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 66 вбачається, що малолітня ОСОБА_4, навчалася у другому класі. На уроках спокійна, програмний матеріал засвоювала на середньому рівні, пам'ять розвинута добре, ввічлива, тактовна, має багато друзів.

Згідно з актом проведення співбесіди з малолітньою ОСОБА_4, 2010 року народження, дитина мешкає разом з матір'ю. Дуже любить брата ОСОБА_5 та обох батьків. З батьком та братом спілкується на вихідних, відвідувала їх за місцем мешкання. На пряме запитання про бажання жити з кимось з батьків відповіла впевнено та виявляє бажання жити разом з матір'ю.

Частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Суд першої інстанції, встановивши наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини і у матері, і у батька, їх позитивних характеристик з місць роботи, участь батьків у духовному та фізичному розвиткові дитини, сталі соціальні зв'язки та враховуючи інтереси малолітньої дитини, її психологічний стан, яка є більш прихильна до матері і бажає проживати разом з нею, а також висновок органу опіки та піклування, згідно з яким визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з матір'ю, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також що в інтересах дитини є турбота та підтримка і з боку матері, і з боку батька, суд першої інстанції надав першочергове значення та оцінку саме найкращими інтересами дитини, врахувавши обставини спору. При цьому, апеляційний суд зауважує, що відповідач ОСОБА_2 із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з ним до суду не подавав.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування судом принципу ст.6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором та нормативним документом обов'язкового характеру у правовій системі України, безпідставні, адже вирішуючи спір у частині визначення місця проживання малолітньої дитини, суд першої інстанції значною мірою керувався саме Конвенцією про права дитини, в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими.

Твердження відповідача, що позивач не здійснює належного виховання дитини спростовується зібраними і дослідженими в суді доказами. Так, згідно відомостей батьківського комітету Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №66, де з 01 вересня 2016 року навчалась ОСОБА_4, батьківські збори постійно відвідувала мати ОСОБА_3, яка також приймала активну участь у житті класу, проводила майстер-класи на батьківському тижні, готовила з дочкою різдвяні віночки на благодійний ярмарок. Батько ОСОБА_4 батьківські збори не відвідував, але цікавився успіхами дочки.

Факт наявності житла у м.Одесі підтверджується договором про оренду житлового приміщення від 07 грудня 2018 року. Згідно якого позивач орендує для проживання двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Той факт, що договір оренди укладено не з власником житла, а його дружиною, не невілює його значення в межах розгляду даної справи. Вказана адреса, як місце проживання, зазначена також у довідках про взяття на облік ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як внутрішньо переміщених осіб №5106- та №5106- від 15 січня 2019 року (а.с.201-202).

Згідно акту обстеження умов проживання від 25 лютого 2019 року, проведеного спеціалістами ТВ ССД Одеської міської ради у Київському районі Малишенко А.Є., Друзяко М.О., було проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1, за якою проживають та мають місце реєстрації ОСОБА_3 (мати), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Житло розміщене на 3-му поверсі 16-ти поверхового будинку, складається з 2-х кімнат. Кімнати сухі, світлі, відремонтовані, забезпечені всім необхідним. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови. У дитини є окрема кімната, своє ліжко, шафа, стіл для навчання. Стосунки у сім'ї доброзичливі.

Згідно довідки Одеського навчально-виховального комплексу №263 від 09 січня 2019 року, ОСОБА_4 навчається в даному учбовому закладі. Період адаптації пройшла з легкістю та почуває себе нарівні з однолітками, за підсумками навчання не має негативних оцінок. Однією з відмінних рис є старанність, відповідальне ставлення до навчання і доручень в класі. Дитина користується авторитетом, намагається брати участь у шкільних заходах. Дівчина спокійна, не конфліктна, тактовна та доброзичлива, що є великим досягненням матері. Мати дитини користується у ОСОБА_4 незаперечним авторитетом, любов'ю. Помітно, що між ними існує тісний зв'язок. Мати ОСОБА_4 стежить за станом успішності дочки в школі і її поведінкою, відвідує батьківські збори, сплачує усі внески (а.с. 175).

Позивачем у м.Одеса підписана декларація про медичне обслуговування дитини ОСОБА_4, що підтверджується довідкою КНП «Дитяча міська поліклініка №6» Одеської міської ради (а.с.176).

Враховуючи витрати, які несе позивач у зв'язку із наймом житла, забезпечення першочергових життєвих потреб як себе, так і дитини, та відсутності доказів про матеріальне забезпечення з боку батька, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності доходів у позивача.

Крім того, згідно довідки ТОВ «Діамонд» від 04 січня 2019 року ОСОБА_3 з 11 грудня 2018 року проходить стажування та навчання на посаду помічника керівника з окладом 18 000 грн. Довідка підписана директором ОСОБА_14., яка зареєстрована як ФОП у Державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Вирішуючи спір суд першої інстанції, встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі.

Разом з тим, враховуючи, що після ухвалення рішення змінилося місце проживання позивача, з резолютивної частини рішення, відповідно до положень ст.376 ЦПК України, підлягає виключенню посилання на адресу проживання матері, а саме: АДРЕСА_2, у зв'язку з цим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року змінити, виключити з резолютивної частини вказівку: «АДРЕСА_2».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 березня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

В.П. Принцевська