Номер провадження: 22-ц/813/916/19
Номер справи місцевого суду: 496/4324/16-ц
Головуючий у першій інстанції Драніков С.М.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ковязіної А.Д.,

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14.06.2017 року, ухваленого суддею Драніковим С.М.,

встановив:

08.12.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просив стягнути з відповідача на його корить матеріальну шкоду вчинену внаслідок ДТП в розмірі 24000 грн., моральну шкоду в розмірі 2500 грн., та витрати з визначення вартості матеріального збитку завданого автомобілю у сумі 1000 грн.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим що, 21.09.2016 року відбулася дорожньо-транспортна пригода з вини ОСОБА_3 В результаті ДТП автомобіль марки «Фольксваген» д/з НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2, поніс матеріальні збитки в розмірі 24000 грн., моральну шкоду, яку він оцінює в 2500 грн., та витрати на проведення експертизи в сумі 1000 грн. У зв'язку з тим, що до наступного часу відповідачем добровільно не відшкодовано заподіяну шкоду, він був змушений звернутись з позовом до суду.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14.06.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 23375,05 грн., витрати на проведення експертизи в сумі 1000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення при розгляді справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що 21.09.2016 року під час ДТП автомобіль, що належить ОСОБА_2, отримав незначні механічні пошкодження, вартість яких значно менше зазначеного в рішенні суду розмірі необхідного відшкодування матеріальних збитків. Крім того апелянт зазначає, що оцінка вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 503/9-16 від 23.09.2016 року є необґрунтованою, проведеною з порушенням правил та вимог щодо проведення подібних оцінок, встановлених чинним законодавством України, данні висновку не збігаються з даними про пошкодження транспортних засобів, що зазначені у протоколі ДАІ, отже її висновки не відповідають дійсності та не можуть лягти в основу рішення. ОСОБА_3 зазначає, що його не було запрошено до участі в проведені зазначеної оцінки, що позбавило його можливості надати свої міркування, заперечення та зауваження під час проведення огляду авто. Крім того в судовому засіданні апелянт звертав увагу суду на те, що в нього визивають сумнів певні пошкодження, які зазначені в звіти від 23.09.2016 року, що призвело до завищення вартості матеріальної шкоди, що завдана власнику автомобілю. Апелянт також зазначає, що у висновку щодо вартості матеріального збитку від 23.09.2016 року зазначено, що вартість матеріального збитку складає 7 845, 50 грн., вартість відновлюваного ремонту складає 15529,55 грн., отже вимога про компенсацію відновленого ремонту КТЗ порушує положення ЦК України щодо відшкодування майнової шкоди. Крім того, витрати на ремонт автомобіля в частині пошкодження деталей не є реальними збитками особи, оскільки не враховують залишкову вартість таких замінених деталей. Апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції було прийнято рішення на підставі матеріалів і доказів, які надав лише ОСОБА_2, що призвело до неповного з'ясування обставин справи та прийняття рішення, яке не ґрунтується на вимогах закону.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволені інших позовних вимог ніким не оскаржено, а тому колегією суддів у цій частині не переглядається.

ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 21.09.2016 року, о 10.50 годин, ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Ніссан» д/з НОМЕР_2 по а/д М-15 Одеса - Рені не вибрав безпечну дистанцію та скоїв зіткнення з автомобілем «Фольксваген» д/з НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_2 рухаючись попереду і який належить позивачу на праві приватної власності. Постановою Біляївського районного суду від 18.10.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

При зіткненні автомобіль «Фольксваген» д/з НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження. Згідно зі звітом про оцінку майна і визначення вартості матеріального збитку автомобіля «Фольксваген» д/з НОМЕР_1 від 23.09.2016 року, вартість відновлювального ремонту становить 15529,55 гривень, вартість матеріального збитку з урахуванням втрати товарної вартості - 7845,50 гривень. Відповідно до квитанції № 624730365.2 від 27.09.2016 року, за виконання зазначеного звіту ОСОБА_2 було сплачено 1000 гривень.

Відповідно до ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Так, частина 1 статті 1187 ЦК України регламенту, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухових і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частина 2 статті 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судом цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

З роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 6 постанови № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» слідує, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відшкодуванню підлягає матеріальна шкода згідно звіту про оцінку майна і визначення вартості матеріального збитку автомобіля «Фольксваген» у сумі 23375,05 грн., та витрати понесені на проведення експертизи в розмірі 1000 грн.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що під час ДТП автомобіль, що належить ОСОБА_2, отримав незначні механічні пошкодження, вартість яких значно менше зазначеного в рішенні суду розмірі необхідного відшкодування матеріальних збитків, що оцінка вартості матеріального збитку № 503/9-16 від 23.09.2016 року є необґрунтованою, проведеною з порушенням правил та вимог щодо проведення подібних оцінок, данні висновку не збігаються з даними про пошкодження транспортних засобів, що зазначені у протоколі ДАІ, у апелянта визивають сумнів певні пошкодження, які зазначені в звіти від 23.09.2016 року, що призвело до завищення вартості матеріальної шкоди, що завдана власнику автомобілю, вимога про компенсацію відновленого ремонту КТЗ порушує положення ЦК України щодо відшкодування майнової шкоди, оскільки такі доводи непідтверджені належними доказами, так відповідач не подав клопотання про призначення відповідної експертизи а ні в суді першої так і апеляційної інстанції.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо часткового задоволення позву не спростовують.

Отже, доводи апеляційних скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14.06.2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11.03.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева