Провадження №: 4-с/752/102/19
У Х В А Л А

іменем України

11.03.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни про опис та арешт майна (коштів) боржника від 23.10.2018р, стягувач: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», -

в с т а н о в и в:

у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В., в якій просила:

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Шмідт К.В. від 23.10.2018 року про опис та арешт майна (коштів) боржника у ВП 56744828;

- заборонити приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. здійснювати опис та арешт та звертати примусове стягнення трикімнатної квартири АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_1, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Свої вимоги мотивувала тим, що у провадженні приватного виконавця Шмідт К.В. перебуває ВП 56744828, відкрите на виконання виконавчого листа № 2/752/1396/15, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 14.12.2015 року, про стягнення з неї на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 195/60183 від 26.05.2006 року у сумі 201 710,92 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 637 029,64 грн.

В рамках даного виконавчого провадження приватним виконавцем 23.10.2018 року було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що зареєстрована за нею на праві приватної власності. Проте, зазначила, що остання на неї оформлена формально, квартира є спільною сумісною власністю подружжя, фактично їй належить лише 1/2 частина, а інша 1/2 частина даної квартири належить її чоловіку - ОСОБА_3, з яким вона перебуває у шлюбі з 1986 року.

Крім того, зауважила, що оскаржувана постанова винесена під час дії мораторію на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, квартира АДРЕСА_1 є її єдиним житлом.

Представник скаржника в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, з підстав викладених у скарзі, просила скаргу задовольнити.

Особа рішення, дія і бездіяльність якої оскаржується - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерина Валеріївна в судове засідання не з'явилася, подала до суду відзив на скаргу, в якому просила у задоволенні скарги відмовити в повному обсязі (а.с. 38-63).

Представник заінтересованої особи ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали скарги, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.07.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 56744828 по примусовому виконанні виконавчого листа № 2/752/1396/15, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 14.12.2015 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 195/60183 від 26.05.2006 року у сумі 201 710,92 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 637 029,64 грн. (а.с. 42-46).

10.07.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. в межах ВП 56744828 винесено постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої з метою забезпечення виконання рішення суду накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 48-49).

Вказана постанова не оскаржена в установленому законом порядку, докази на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надані.

Як вбачається з матеріалів скарги, зокрема, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, вказану вище квартиру ОСОБА_1 передала, а АКБСР «Укрсоцбанк» отримав в іпотеку на підставі договору іпотеки № 35.02-09/318 від 26.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., реєстраційний номер обтяження: 3281692 (а.с. 18-26).

23.10.2018 року в межах виконання вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. винесено постанову про опис та арешт майна боржника, згідно якої було описано та накладено арешт на майно: квартира АДРЕСА_1, встановлено обмеження права користування ним: заборонено відчужувати, псувати, шкодити, призначено відповідальним зберігачем ОСОБА_3 (а.с. 51-53).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов'язковим.

У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов'язково зазначаються: 1) якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо; 2) якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди; 3) якщо опису підлягає транспортний засіб - марка, модель, рік випуску, об'єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у ч. 8 ст. 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов'язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Виконавець своєю постановою може передати майно на зберігання іншому зберігачу. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до п.п. 10-12 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5, після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову.

У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника повинні бути вказані: назва кожного внесеного в постанову предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису; якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування; прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач); відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; якщо виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; відмітка про роз'яснення сторонам виконавчого провадження або заставодержателю про можливість у 10-денний строк з дня винесення постанови досягти згоди щодо вартості майна та необхідність письмово повідомити про це виконавця; зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі. Постанова про опис та арешт майна (коштів) підписується виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна (коштів). У разі відмови від підпису осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в постанові.

Якщо опис і арешт майна (коштів) здійснюються на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику. Іншій особі майно на зберігання може бути передано лише у випадку відсутності боржника чи його відмови від прийняття майна на зберігання, а також у випадку, якщо судовим рішенням визначено іншу особу, якій необхідно передати майно на зберігання.

Якщо опис і арешт майна здійснюються за участю сторін виконавчого провадження (їх представників), постанова про опис та арешт майна (коштів) складається в трьох примірниках. Перший примірник залишається у провадженні виконавця, інші - видаються під підпис сторонам виконавчого провадження.

Якщо описане майно передано на зберігання не боржникові чи його представнику, а іншій особі, то постанова про опис та арешту майна (коштів) складається в чотирьох примірниках. Перший примірник залишається у провадженні виконавця, а інші - вручаються зберігачеві майна та сторонам виконавчого провадження під підпис.

У разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім'я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім'я та по батькові нового зберігача. Постанова підписується виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У разі необхідності (наявність інформації про псування або розтрату майна тощо) виконавець до моменту передачі майна новому зберігачу може здійснити вихід за місцем зберігання майна для його огляду. У разі зміни кількісних чи якісних характеристик майна про це зазначається в постанові про призначення нового зберігача, при цьому виконавець готує повідомлення до органів досудового розслідування щодо притягнення зберігача до кримінальної відповідальності.

Факт передачі майна новому зберігачу засвідчується актом виконавця або актом приймання-передавання майна, який долучається до постанови про заміну зберігача.

Відповідно до ч. ч. 5, 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, скаржник, зокрема, посилалась на те, що при проведенні опису та арешту майна виконавцем не було враховано того факту, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, 1/2 частина останньої належить ОСОБА_3, про що ним було повідомлено виконавця.

Разом з тим, вказане твердження скаржника не приймається до уваги з огляду на його недоведеність в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Так, з наявного в матеріалах скарги дубліката свідоцтва про одруження вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 19.09.1986 року було зареєстровано шлюб, актовий запис № 916 (а.с. 9).

Згідно свідоцтва про право власності від 11.04.2005 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Зі змісту договору іпотеки № 35.02-09/318 від 26.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., вбачається, шо при його укладенні ОСОБА_1 засвідчила факт відсутності прав на квартиру АДРЕСА_1 у третіх осіб, вказане й не було заперечено й її чоловіком при наданні згоди на укладення договору іпотеки - ОСОБА_3

Отже, твердження заявника про перебування квартири АДРЕСА_1 у спільній частковій власності подружжя, що, як наслідок, тягне за собою можливість проведення опису та накладення арешту лише на 1/2 частину вказаної квартири, судом оцінюється критично та не приймається до уваги з огляду на те, що, по-перше, факт перебування у шлюбі без установлення обставин отримання у власність майна (квартири) не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із подружжя, а, по-друге, вказана обставина скаржником не доведене в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання скаржника на порушення виконавцем під час ухвалення оскаржуваної постанови положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», також судом не приймається до уваги з огляду на наступне

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаржник зазначає, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на квартиру, описану та арештовану приватним виконавцем, а тому не можу бути без згоди власника примусово відчужена протягом дії вказаного закону, тим паче, остання є її єдиним місцем проживання.

Разом з тим, оскаржувана постанова про опис й арешт винесена, по-перше, на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва, котре в вступило в законну силу, а по-друге, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу » та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаним Законом не забороняється проведення виконавчих дій за виконавчими документами.

Відповідно до ст. 1 «Про державну виконавчу службу» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень.

Суд враховує також позицію Європейського суду з прав людини, згідно якої право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (справа Юрій Миколайович Іванов проти України). Орган виконавчої служби зобов'язаний вжити усіх заходів до виконання виконавчих документів, оскільки протилежний підхід взагалі знівелював би суть виконавчих документів, так як достатньо було б не виконати протягом шести місяців виконавчий документ і стягувач за таким виконавчим документом був би звільнений від майнових зобов'язань. Такий підхід взагалі унеможливив би стягувачу за виконавчим документом стягнути кошти, які боржник по виконавчим документам зобов'язаний сплатити, що є неприпустим у правовій державі.

Отже, враховуючи те, що Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів та не передбачає втрату кредитором права на стягнення належних грошових коштів, в тому числі й шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, то дії державного виконавця при винесенні оскаржуваної постанови є правомірними, оскільки лише забезпечують виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» та спрямовані забезпечення повного виконання виконавчого документу і схоронність майна.

Крім того, як вбачається з матеріалів скарги, на момент ухвалення оскаржуваної постанови виконавцем було встановлено факт не проживання скаржника в квартирі АДРЕСА_1, про що складено відповідні акти, та те, що остання фактично проживає за місцем своєї реєстрації, а саме: у м. Павлограді Дніпропетровської області, пров. Комунарів, 19 (а.с. 55-60).

Вказану адресу скаржник також вказує і при зверненні до суду.

Надана скаржником довідка ЖЕД № 4 ТОВ «Новобулова» № 133 від 05.11.2018 року про її проживання у квартирі АДРЕСА_1 судом до уваги не приймається, оскільки видана після ухвалення оскаржуваної постанови.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню - карається штрафом від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років. Ті самі дії, вчинені службовою особою, - караються штрафом від семисот п'ятдесяти до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до п'яти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, або особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею, або якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам і свободам громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам юридичних осіб, - караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, з огляду на оцінені судом докази в їх сукупності в розрізі дотримання приватним виконавцем законодавства України в частині винесення оскаржуваної постанови вбачається, що зазначені скаржником підстави визнання дій приватного виконавця протиправними та скасування постанови про опис та арешт майна боржника по суті є опосередкованими та такими, що не впливають на сутність правомірності проведення виконавчих дій по опису та арешту майна боржника, враховуючи той, факт, що стороною скаржника не заперечений факт неналежності його боржнику, а приватний виконавець, в свою чергу, зобов'язаний вживати всіх заходів для виконання рішення суду.

Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд, враховуючи матеріали справи (докази надані скаржником та суб'єктом оскарження), вимоги законодавства, дійшов висновку, що приватний виконавець діяв в рамках закону, і підстав для задоволення скарги немає. Викладені скаржником обґрунтування не знайшли свого підтвердження в суді, та спростовані матеріалами справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вимоги законодавства та документи, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що скарга є не обґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 353, 447, 451, 452 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни про опис та арешт майна (коштів) боржника від 23.10.2018р, стягувач: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Хоменко