Єдиний унікальний номер 236/3111/18 Номер провадження 22-ц/804/398/19

Єдиний унікальний номер 236/3111/18 Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.М.
Номер провадження 22-ц/804/398/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Будулуци М.С., Дундар І.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №236/3111/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, винагороди за підсумками роботи, середнього заробітку за час затримки розрахунку

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року, ухвалене в місті Лиман Донецької області,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що вона працювала на ДП «Донецька залізниця» в інформаційно-обчислювальному центрі з 09 березня 2006 року. З 20 січня 1997 була прийнята у відділ обчислювально і перфарированих машин ДП «Донецька залізниця» згідно наказу №26/л від 15 січня 1997 року. Наказом №23/ос від 01 квітня 2015 року я була переведена інженером 2 категорії. Відповідно до Закону України №4442-ІV від 23 лютого 2012 року, Постанови КМУ від 25 червня 2014 року №200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Згідно з наказом правління ПАТ «Українська залізниця» №3033 від 15 квітня 2016 року, інформаційно-обчислювальний центр ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З 01 серпня 2016 року згідно з наказом №1/ос від 29 липня 2016 року, у звязку з реорганізацією ДП «Донецька залізниця» продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді інженера 2 категорії з окладом у розмірі 4519 гривень виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З 01 березня 2017 року згідно наказу №154 від 20 березня 2017 року їй було збільшено оклад до 5649 гривень. 17 березня 2017 року згідно з наказом №19/ІОЦ було встановлено простій робітникам виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр». 20 березня 2017 року згідно з наказом №20/ІОЦ їй було встановлено режим перебування на робочому місці під час простою. 09 червня 2017 року її було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 02 червня 2017 року №1250/ДМ-ОС.

При звільненні роботодавець не здійснив їй належних виплат.

Просила суд стягнути з ПАТ « Українська залізниця» заборгованість по заробітній платі в сумі 22133,61 гривень, винагороду за підсумками роботи за 2016 рік у розмірі 50% від окладу в сумі 1992,38 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 76922,46 гривень.

10 жовтня 2018 року позивач доповнила позовні вимоги, просила судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, винагороди за підсумками роботи, середнього заробітку за час затримки розрахунку, задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 22133,61 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1992,38 гривень; компенсацію за втрату грошових доходів в сумі 76922,46 гривень, а всього в загальній сумі 101048,45 гривень. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 гривень. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неповним зясуванням всіх обставин.

Вказує, що ДП «Донецька залізниця» залишається юридичною особою, яка продовжує самостійно нести відповідальність за договірними зобовязаннями, що виникли за його участі. Між ДП «Донецька залізниця» та АТ «Укрзалізниця» відсутній передавальний акт, який би підтверджував перехід від ДП «Донецька залізниця» всіх прав, активів, зобовязань і боргів в статутний капітал АТ «Укрзалізниця». ДП «Донецька залізниця» знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції (із юридичною адресою у м. Донецьк), залишається юридичною особою, свої активи, зобовязання та документи на їх підтвердження до АТ «Укрзалізниця» не передавало (відповідні передавальні акти не складалися і не затверджувались), а тому правонаступництво від ДП «Донецька залізниця» до АТ «Укрзалізниця» не перейшло.

Крім того, зазначило, що згідно наказу від 29 липня 2016 року №1/ос з позивачем з 01 серпня 2016 року продовжено дію трудового договору на посаді інженера 2 категорії виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», отже, обовязки щодо заборгованості заробітної плати за лютий-серпень 2016 року позивача має нести ДП «Донецька залізниця» як роботодавець.

Також зазначає, що виплата винагороди провадиться при умові забезпечення виконання обсягу роботи (перевезень товарної продукції, реалізації та інше) за рік та наявності прибутку в цілому по Укрзалізниці, позивач працював у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» з 01 серпня 2016 року, в звязку з чим відсутні підстави для нарахування винагороди за підсумком 2016 року.

Вказує, що у звязку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих обєктів АТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у м. Донецьк, Ясинувата у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до компютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження №0000286 за ознаками ст. 341 КК України.

Висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обовязків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників.

Отже, відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, зокрема у м. Донецьк, місцем роботи позивача по справі, і цей факт зумовлений поважними причинами.

Табель обліку робочого часу є первинним документом, відповідно до даних якого здійснюється нарахування заробітної плати, позивачем були надані лише розрахунки заробітної плати, які не мають підтвердження та викликають сумнів щодо їх достовірності.

Також відповідач зазначив, що невиконання ним обовязків передбачених ст. 47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулось не з його вини, а були викликані обставинами непереборної сили, які встановлені висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Відзив у письмовій формі на апеляційну скаргу позивачем до апеляційного суду не подано.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала у відповідача з 09 березня 2006 року по 09 червня 2017 року коли була звільнена за угодою сторін відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.8-11, 14). У відповідача перед позивачем після звільнення утворилась заборгованість по: заробітній платі а сумі 22133,61 гривень; середньому заробітку за час затримки розрахунку в сумі 1992,38 гривень; компенсації за втрату грошових доходів в сумі 76922,46 гривень; а всього в загальній сумі 101048,45 гривень (а.с.22-44).

Також судом встановлено, що відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (а.с.76-84), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобовязаної сторони, якщо за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», Регіональна філія Донецька залізниця Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», за невиконання обовязків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст.47,49-2 ч.ч.1,3; 83, 115-116, 184 ч.3, 186 -1, 198, КЗпП України, з урахуванням норми ст.4 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що суми, заявлені позивачем до стягнення, відповідачем не оспорюються, вказані суми відповідають наданим документам та здійсненим розрахункам, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростували твердження та письмові докази позивача, недостовірності відображеної в них інформації. Відповідачем не надано доказів щодо прийняття відповідних заходів, щодо організації роботи відповідної комісії по врегулюванню спірних питань по виплаті заробітної плати звільненим працівникам, в тому числі і прийнятті рішень по виплаті не оспорюваних сум.

Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), не може бути доказом звільнення власника чи уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником, оскільки цей висновок у суду викликає сумнів в його відповідності дійсності і в тому, що він зроблений обєктивно та не упереджено щодо осіб яких він стосується та для яких має юридичне значення. Крім того, у висновку не зазначено, що відповідач звільняється від обовязків передбачених ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 № 2050-III (далі Закон № 2050-III) передбачено, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону № 2050-III визначено, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За приписами статей 3, 4 Закону № 2050-III, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктами 2, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок № 159) передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За результатом системного аналізу наведених норм, компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд обґрунтовано виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів розрахунок з позивачем в день звільнення, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, але дійшов помилкового висновку щодо її розміру, оскільки відповідно до наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості із заробітної плати вбачається, що її розмір складає 20 415, 89 гривень і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Також, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», проте невірно визначивши її розмір, дійшов помилкового висновку про стягнення 76922,46 гривень, замість вірного 1992,38 гривень. Отже в цій частині рішення суду також підлягає зміні зі стягненням з відповідача на користь позивача компенсації за втрату грошових доходів в розмірі 1992,38 гривень.

При цьому суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на роботодавця, а не на працівника.

Суд також правильно зазначив, що відповідачем не оспорювалась наявність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1, доказів, які б спростували твердження та письмові докази позивача (табеля обліку використання робочого часу, розрахунки заробітної плати), недостовірності відображеної в них інформації, відповідачем не надано, тому апеляційний суд погоджується, що надані позивачем докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження обставин справи.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Згідно із частиною 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша ст. 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обовязків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47,83,115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязаної сторони за трудовим договором.

Крім того, за змістом п.3.3 Регламенту (нова редакція) засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 № 44(5) сертифікат у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Отже суд дійшов висновку про те, що відсутня вина відповідача в невиплаті заборгованості по заробітній платі.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до пунктів 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, суд задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, рішення в цій частині постановлено з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та неправильним застосування норм матеріального права, тому судове рішення в цій частині підлягає скасуванню, а апеляційна скарга в цій частині задоволенню.

Оскільки рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру стягнутої з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за червень-липень 2016 року та березень-червень 2017 року, компенсації за втрату грошових доходів та скасуванню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 382 ЦПК України, судові витрати між сторонами слід розподілити наступним чином.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у звязку з частковим задоволенням позовних вимог, стягнення судового збору покладається на сторони наступним чином.

З відповідача - ПАТ «Українська залізниця» на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 654,61 за подачу позову, виходячи з того, що судом вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за червень-липень 2016 року та березень-червень 2017 року задоволено в розмірі 20415,89 гривень та компенсації за втрату грошових доходів і розмірі 1992,38 гривень, на загальну суму 22408,27 гривень (із розрахунку 22408,27 гривень * 704,80 гривень : 24125,99 гривень).

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідачем, у звязку з переглядом справи і частковим задоволенням апеляційної скарги, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Українська залізниця» в розмірі 1153,83 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 1153,89 грн. - сума сплаченого судового збору відповідачем за подачу апеляційної скарги в частині оскарження середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки позивач від сплати судового збору відносно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI не звільняється.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року в частині визначення розміру стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за червень-липень 2016 року та березень-червень 2017 року, компенсації за втрату грошових доходів змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за червень-липень 2016 року та березень-червень 2017 року в розмірі 20 415 гривень 89 копійок та компенсацію за втрату грошових доходів в розмірі 1992 гривні 38 копійок.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір в розмірі 1153 гривні 89 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 654 гривні 61 копійка.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складений 14 березня 2019 року.

Головуючий