Єдиний унікальний номер 222/1710/18
Номер провадження 22-ц/804/903/19
Головуючий у 1-й інстанції Подліпенець Є.О.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Мироненко І.П.,

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 27 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів стягнутих на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в :

11 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 24.08.2002 року вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Володарського районного суду Донецької області від 29.04.2014 року розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 29.04.2014 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 500,00 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. На теперішній час їй стало відомо, що відповідач працює. Зазначає, що в 2014 році мінімальна заробітна плата становила 1218,00 грн., а в 2018 році - 3723,00 грн. Таким чином, по відношенню до 2014 року матеріальне становище відповідача в 2018 році поліпшилось, так як збільшився розмір його доходів. На даний час витрати на сина значно збільшилися, а вона неспроможна їх забезпечити. Просила збільшити розмір аліментів, стягнутих на підставі рішення Володарського районного суду Донецької області від29.04.2014 року з відповідача ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 500 грн. до 1/4 частки з усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 27 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для збільшення розміру аліментів, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів поліпшення матеріального стану відповідача.

З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент подання даного позову ч.2 ст.182 СК України передбачала гарантований мінімальний розмір аліментів на одну дитинуне менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На дату винесення судового рішення, а саме грудень 2018 року мінімальний прожитковий мінімум на дитину від 6 до 18 років становив 2027 грн., тобто 50% від цієї суми дорівнює 1013,50 грн., проте з відповідача за рішенням Володарського районного суду Донецької області від 29 квітня 2014 року стягується 500 грн., що відповідає лише 24,6% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Вважає можливим стягнути з відповідача аліменти в більшій сумі, так як на теперішній час його матеріальне становище, порівняно з 2014 року змінилось, він працевлаштувався, а тому більш матеріально забезпечений.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судове рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильним, підтверджується наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21.09.2004 року позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.7)

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 29.04.2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 500,00 грн. щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 09.04.2014 року з індексацією розміру аліментів відповідно до діючого законодавства і дане рішення набуло законної сили 12.05.2014 року. (а.с.5)

З часу присудження аліментів доказів зміни матеріального стану відповідача суду не надано.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину в разі понесення одним із батьків, з яким проживає дитина, таких витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Понесення таких витрат має довести особа, що заявляє відповідні вимоги. Ці витрати є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків як аліменти.

Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав.

У абзаці 3 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду раніше постановлених судових рішень про їх стягнення.

У пункті 23 цієї ж постанови роз'яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено поліпшення матеріального становища відповідача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведені з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність висновку судупершої інстанції про те, що зміна розміру аліментів є переглядом раніше постановленого рішення про стягнення аліментів, не заслуговують на увагу, оскільки вирішуючи спір, суд виходив з недоведеності позовних вимог, а не з неможливості зміни розміру аліментів. При цьому суд врахував роз'яснення, викладені у пункті 17 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3.

Аргументи про те, що судом неправильно застосовано статтю 192 СК України, є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення заявником цієї правової норми.

Доводи скарги про те, що при вирішенні справи судом не з'ясовано обставини щодо зміни матеріального становища платника аліментів та можливості його платити аліменти в більшому розмірі, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено поліпшення матеріального становища відповідача не надано доказів його працевлаштування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 11 березня 2019 року.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді Є.Є.Мальцева

І.П. Мироненко