КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 361/3705/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/801/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2018 року у складі судді Радзівіл А.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , від імені якої діє її законний представник ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавська Валентина Вікторівна, Броварська міська рада Київської області, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області державний нотаріус Журавська В.В., Броварська міська рада Київської області, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що на підставі договору дарування від 29 грудня 2000 року він є власником 3/5 частин будинку АДРЕСА_1 та в його в конкретне користування перейшли надвірні будівлі: сарай «Ж», «И», «З», гараж «Д», погріб «Г», вбиральня «Д», колодязь «К», огорожа «Н». Вказував, що 29 липня 2015 року державний нотаріус Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавська В.В. видала свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_5 , яка змінила прізвище на ОСОБА_1 , на 1/10 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та проведено реєстрацію права власності на цей житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, а саме: будинок «А-1», загальною площею 112,7 кв.м, літню кухню «Б», вбиральню «В», погріб «Г», гараж «Д», сарай «Ж», сарай «З», сарай «И», колодязь «К», вигрібну яму «І», вигрібну яму «ІІ», огорожу «N 2, 4-6». Вказане свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 липня 2015 року видане державним нотаріусом на підставі договору купівлі-продажу 2/5 частин житлового будинку від 25 серпня 2005 року, відповідно до умов якого в конкретне користування покупців: ОСОБА_6 - 1/4 частина, ОСОБА_5 - 1/4 частина , ОСОБА_7 - 1/2 частина, перейшли такі приміщення жилого будинку: (1-1) коридор, площею 13,4 кв.м, (1-2) коридор, площею 4,8 кв.м, (1-3) кімната, площею 11,5 кв.м, (1-4) кімната, площею 9,6 кв.м, (1-5) кухня, площею 10,2 кв.м, а також надвірні будівлі: літня кухня «Б», гараж «Е».

Вважав, що державним нотаріусом оформлене право власності на частину майна, яке відповідно до договору дарування житлового будинку від 29 грудня 2000 року виділене йому в конкретне користування, а саме, сарай «Ж», сарай «И», сарай «З», гараж «Д», погріб «Г», вбиральня «Д», колодязь «К», огорожа «Н».

Вказував, що порядок користування частками садиби визначено нотаріально посвідченим договором дарування від 06 березня 1998 року, за яким його батько ОСОБА_8 подарував своїй дочці ОСОБА_9 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 та літню кухню (літ.«Б), а 07 лютого 2001 року - земельну ділянку площею 0,0354 га, а також нотаріально посвідченим договором дарування від 29 грудня 2000 року, за яким батько позивача - ОСОБА_8 подарував йому, ОСОБА_2 , 3/5 частин будинку АДРЕСА_1 танадвірні будівлі: сарай «Ж», сарай «И», сарай «З», гараж «Д», погріб «Г», вбиральня «Д», колодязь «К», огорожа «Н», а 30 березня 2001 року - земельну ділянку площею 0, 0354 га. Тому до 2005 року було визначено порядок конкретного користування приміщеннями будинку та надвірними будівлями, які розміщені на відокремлених земельних ділянках.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 29 липня 2015 року державним нотаріусом Броварської міської нотаріальної контори Журавською В.В. на ім`я ОСОБА_5 на 1/10 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 ; скасувати його державну реєстрацію в частині оформлення права власності на ім`я ОСОБА_5 на надвірні будівлі та споруди: сарай «Ж», сарай «И», сарай «З», гараж «Д», погріб «Г», вбиральня «Д», колодязь «К», огорожа «Н», на які він раніше набув право власності за договором дарування від 29 грудня 2000 року та відповідні відомості внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 липня 2015 року, виданого державним нотаріусом Броварської міської нотаріальної контори Київської області Журавською В.В. на ім`я ОСОБА_5 , зареєстроване в реєстрі за №1-2617, спадкова справа № 176/2013 року, серії НАО 852624 на 1/10 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , а саме, в частині права власності на надвірні будівлі та споруди: сарай «Ж», сарай «И», сарай «З», гараж «Д», погріб «Г», вбиральню «Д», колодязь «К», огорожу «Н», що належать на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 29 грудня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 647.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим що, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки господарській будівлі та споруди по АДРЕСА_1 перебувають у конкретному користуванні позивача, то право спільної часткової власності сторін на житловий будинок на них не розповсюджується, так як господарські будівлі та споруди є приналежною річчю головної речі, якою є житловий будинок.

Вказує, що згідно договору дарування житлового будинку від 29 грудня 2000 року ОСОБА_2 прийняв у дар 3/5 частин будинку з визначеними в конкретне користування приміщеннями будинку та надвірними будівлями: сарай «Ж», сарай «И», сарай «З», гараж «Д», погріб «Г», вбиральня «Д», колодязь «К», огорожа «Н». За договором купівлі - продажу 2/5 частин житлового будинку від 25 серпня 2005 року ОСОБА_5 набула у власність 2/5 частин будинку з визначеними в конкретне користування приміщеннями будинку та надвірними будівлями: літня кухня «Б» та гараж «Е». Сторонами по справі поділ в натурі житлового будинку з надвірними спорудами не здійснювався, а тому користування конкретними кімнатами житлового будинку та надвірними будівлями (спорудами) у спільній частковій не зумовлює припинення права власності іншого співвласника, зокрема, на приміщення чи надвірну будівлю (споруду). Тому вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 липня 2015 року, яке видане на ім`я ОСОБА_5 на 1/10 частини житлового будинку з надвірними спорудами є законним і не порушує як право власності позивача на 3/5 частини житлового будинку, так і право спільної часткової власності на надвірні будівлі (споруди) при житловому будинку у разі користування стороною конкретно визначеною з них.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначав, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. Вказував, що частина спірного нерухомого майна перебувала у його власності, а не в користуванні. Відповідач на власний розсуд трактує зміст договору дарування від 29 грудня 2000 рокута зміст договору купівлі-продажу 2/5 частин жилого будинку від 25 серпня 2005 року. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року залучено до участі у даній справі ОСОБА_3 , від імені якої діє її законний представник ОСОБА_4 , правонаступником процесуальних прав та обов`язків ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, викладені в ній факти не відповідають дійсності та чинному законодавству, оскільки відповідач безпідставно намагається присвоїти собі частку домоволодіння, яке належало померлому ОСОБА_2 Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація права власності за ОСОБА_10 на 1/10 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а саме, літню кухню «Б», вбиральню «Д», погріб «Г», гараж «Д», сарай «Ж», сарай «И», сарай «З», колодязь «К», вигрібну яму «І», вигрібну яму «ІІ», огорожу «№2,4-6» на підставі свідоцтвапро право на спадщину за законом від 29 липня 2015 року відбулось з порушенням права власності ОСОБА_2 , оскільки між попередніми співвласниками ОСОБА_9 та ОСОБА_2 був здійснений реальний розподіл як житлового будинку, так і надвірних будівель та споруд.

Однак з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 грудня 2000 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладений договір дарування житлового будинку, за яким ОСОБА_2 прийняв у дар 3/5 частин будинку по АДРЕСА_1 , житловою площею 23,9 кв.м. Згідно цього договору в конкретне користування набувача переходять приміщення: (2-1) коридор, площею 11,6 кв.м; (2-2) кладова, площею 2,6 кв.м; (2-3) житлова кімната, площею 16,9 кв.м; (2-4) житлова кімната, площею 7,0 кв.м; ( 2-5) кухня, площею (6,7) кв.м та надвірні будівлі: «Ж» - сарай, «И» - сарай, «З» - сарай, «Е» - гараж, «Д» - гараж, «Г» - погріб, «Д» - вбиральня, «К» - колодязь, «Н» - огорожа. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Базир Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №647.

25 серпня 2005 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 (покупці) був укладений договір купівлі - продажу 2/5 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , згідно з п.1 якого продавець передала 2/5 частини цього жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель у власність покупцям в наступних частках: ОСОБА_6 - 1/10 частини всього жилого будинку (1/4 від 2/5); ОСОБА_5 - 1/10 частини всього жилого будинку (1/4 від 2/5); ОСОБА_7 - 1/5 частини всього жилого будинку (1/2 від 2/5).

За цим договором у конкретне користування покупців перейшли наступні приміщення жилого будинку: (1-1) - коридор, корисною площею 13,4 кв.м; (1-2) - коридор, корисною площею 4,8 кв.м; (1-3) - кімната, жилою площею 11,5 кв.м; (1-4) кімната, жилою площею 9,6 кв.м; (1-5) кухня, корисною площею 10,2 кв.м, а також надвірні будівлі: «Б» - літня кухня, «Е» - гараж. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Авраменко Н.А. та зареєстрований в реєстрі за №8936.

Встановлено, що 29 липня 2015 року державним нотаріусом Броварської міської нотаріальної контори Київської області Журавською В.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_5 на спадкове майно, яке складається з 1/10 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу 2/5 частин жилого будинку від 25 серпня 2005 року.

У вказаному свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено, що до будинку примикають наступні надвірні будівлі та споруди: літня кухня «Б», вбиральня «В», погріб «Г», гараж «Д», сарай «Ж», сарай «З», сарай «И», колодязь «К», вигрібна яма «І», вигрібна яма «ІІ», огорожа «№ 2,4-6».

Також встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 липня 2015 року за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 липня 2015 року, зареєстровано на праві спільної часткової власності 1/10 частка житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: будинок «А-1», літня кухня «Б», вбиральня «В», погріб «Г», гараж «Д», сарай «Ж», сарай «З», сарай «И», колодязь «К», вигрібна яма «І», вигрібна яма «ІІ», огорожа «№ 2,4-6» (а.с.14-15, т.1).

Тобто, згідно оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 липня 2015 року ОСОБА_5 є власником 1/10 частини житлового будинку та надвірних будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 21 січня 2016 року ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 (а.с.21, т.1).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року (справа № 6-79цс14), з якою погодився Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року(справа№ 370/1822/15-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 333/1499/15-ц), від 13 лютого 2019 року (справа № 582/649/17).

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріали справи не містять доказів того, що співвласники житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 у встановленому законом поряду здійснили поділ житлового будинку з надвірними будівлями (спорудами) в натурі відповідно до їх часток у праві власності на вказане майно і таких доказів позивач суду не надав відповідно до вимоги ст.81 ЦПК України.

Тому користування конкретними кімнатами житлового будинку та надвірними будівлями (спорудами), якій перебувають у спільній частковій власності не зумовлює припинення права власності інших співвласників на це майно.

За таких обставин посилання суду першої інстанції на те, що між попередніми співвласниками житлового будинку ОСОБА_9 і ОСОБА_2 був здійснений реальний розподіл як будинку, так надвірних будівель і споруд, що підтверджується договором дарування від 06 березня 1998 року, договором дарування житлового будинку від 29 грудня 2000 року та договором купівлі - продажу 2/5 частин житлового будинку від 25 серпня 2005 року, є необґрунтованими, оскільки відповідно до вказаних договорів співвласникам житлового будинку виділені приміщення будинку та надвірні будівлі (споруди) в конкретне користування, а не поділено між ними в натурі.

Водночас в матеріалах справи відсутній договір між співвласниками про добровільний розподіл житлового будинку з надвірними будівлями (спорудами) в натурі відповідно до їх часток у праві власності або рішення суду про такий розподіл.

Також є необґрунтованим посилання суду першої інстанції на заочне рішення Броварського міського суду Київської області від 14 лютого 2005 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , Броварської міської ради, третя особа: Броварський міський відділ земельних ресурсів, про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, встановлення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , Броварської міської ради, третя особа: Броварський міський відділ земельних ресурсів (а.с.6-7,т.1), оскільки предметом даного спору не є поділ в натурі житлового будинку з надвірними будівлями (спорудами).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 липня 2015 року не порушує право спільної часткової власності позивача на спірне майно, а тому відсутні правові підстави для визнання цього свідоцтва недійсним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України наведені вище вимоги закону та обставини справи належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 липня 2015 року.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, наведені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , від імені якої діє її законний представник ОСОБА_4 , з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , від імені якої діє її законний представник ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавська Валентина Вікторівна, Броварська міська рада Київської області, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді