Провадження № 22-ц/802/215/19 Категорія: 61 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» (далі ОСОБА_4 «Скорзонера») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_4 «Скорзонера» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 «Скорзонера» кошти в сумі, яка еквівалентна 118 317,74 доларам США, що за курсом Національного банку України станом на дату звернення із позовом (02 липня 2018 року) становить 3 115 009,59 грн, які є боргом за договором купівлі-продажу частини частки в статутному капіталі ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Гранд Персона - Буковель» (далі ОСОБА_4 «Гранд Персона - Буковель») від 21 червня 2012 року, 280 862,92 грн три проценти річних, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 «Скорзонера» 55 131,40 грн пені, а також судові витрати по справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2018 року провадження у справі закрито.

Повернуто ОСОБА_4 «Скорзонера» сплачений судовий збір в розмірі 51 765,06 грн згідно платіжного доручення № 12330 від 02 липня 2018 року.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 «Скорзонера» просило скасувати оскаржувану ухвалу суду в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 «Скорзонера» коштів в сумі, яка еквівалентна 118 317,74 доларам США, що за курсом Національного банку України станом на дату звернення із позовом (02 липня 2018 року) становить 3 115 009,59 грн, 280 862,92 грн три проценти річних і 55 131,40 грн пені та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що висновки місцевого суду щодо закриття провадження у даній справі є помилковими, оскільки вимоги ОСОБА_4 «Скорзонера» до ОСОБА_3 є спором щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання зобовязання, а тому згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України справа в цій частині вимог підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 просив апеляційне провадження у даній справі закрити.

Свої заперечення на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 обґрунтовував тим, що апеляційна скарга не відповідає вимогам частин третьої та четвертої статті 365 ЦПК України, оскільки не підписана позивачем ОСОБА_4 «Скорзонера» через відсутність повноважень у директора на підписання апеляційної скарги. Крім того, вказував, що у випадку вирішення спору між позивачем та ОСОБА_2 за правилами господарського судочинства, а в частині позовних вимог до поручителя ОСОБА_3, який є фізичною особою та несе солідарну відповідальність із ОСОБА_2, за правилами цивільного судочинства, буде порушено принцип юридичної визначеності, оскільки дослідження того ж самого предмета, а також цих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.

Сторони по справі будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явились. Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог статті 372 ЦПК України.

У звязку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог статті 247 ЦПК України не здійснюється.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що заявлені у справі позовні вимоги випливають з правочину щодо частки у статутному капіталі юридичної особи (ОСОБА_4 «Гранд Персона - Буковель»), а тому прийшов до висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з нормами процесуального права.

Оскільки ухвала суду першої інстанції оскаржується лише в частині закриття провадження щодо позовних вимог ОСОБА_4 «Скорзонера» до ОСОБА_3, тому в іншій частині ця ухвала апеляційним судом у відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України не переглядається.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є вимоги про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 «Скорзонера» коштів в сумі, яка еквівалентна 118 317,74 доларам США, що за курсом Національного банку України станом на дату звернення із позовом (02 липня 2018 року) становить 3 115 009,59 грн, які є боргом за договором купівлі-продажу частини частки в статутному капіталі ОСОБА_4 «Гранд Персона - Буковель» від 21 червня 2012 року, та 280 862,92 грн трьох процентів річних, а також стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 «Скорзонера» 55 131,40 грн пені.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_2, який є учасником ОСОБА_4 «Гранд Персона - Буковель», належним чином не виконав взяті на себе зобовязання за договором щодо здійснення розрахунку за частку в статутному капіталі названого товариства та допустив прострочення грошового зобовязання, а ОСОБА_3 зобовязався перед позивачем відповідати за виконання ОСОБА_2 обовязку здійснити оплату за договором на підставі договору поруки № 130314С/Б від 14 березня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, - справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Частинами першою та третьою статті 167 ГПК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи субєкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах викладений у постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 331/2533/17.

За змістом пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За змістом частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до положень статей 553, 554, 626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов'язання.

Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а випадки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, чітко визначені положеннями статті 20 ГПК України (як приклад, пункти 5, 10, 14 статті 20 ГПК України).

Отже, враховуючи викладене, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб'єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Положення пункту 1 частини першої статі 20 ГПК України не пов'язують також належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці, з об'єднанням таких позовних вимог із вимогами до особи - боржника за основним зобов'язанням.

Наведений правовий висновок викладений у постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, спір між сторонами по справі виник з договору, предметом якого є передача позивачем у власність відповідача ОСОБА_2 (учасника товариства) частини частки в статутному капіталі товариства розміром 2 017 900 грн, що становить 12,7715 % статутного капіталу, та зобовязання ОСОБА_2 прийняти та оплатити цю частку (корпоративний спір), а з огляду на приписи частини першої статті 553 і частини другої статті 554 ЦК України та умови договору поруки № 130314С/Б від 14 березня 2013 року, вимоги позивача до ОСОБА_3 є похідними від вимог до ОСОБА_2 і виникли саме у звязку з неналежним виконанням останнім обовязку здійснити оплату за договором щодо відчуження корпоративних прав.

Оскільки розглядуваний спір виник з приводу невиконання основного зобовязання в межах корпоративних відносин (корпоративний спір), який за своїм характером належить до юрисдикції господарського суду, то і в частині забезпечення виконання цього основного зобовязання (договору поруки), яке є похідним від основного, його вирішення відноситься до цього ж суду незалежно від складу учасників забезпечувального правовідношення.

Із врахуванням наведених норм процесуального права, висновків Верховного Суду, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, тому справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки заявлені у справі позовні вимоги випливають з правочину щодо частки у статутному капіталі юридичної особи, а правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та підставно закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що постановлена місцевим судом ухвала про закриття провадження у даній справі відповідає вимогам закону.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються вищенаведеними обставинами та висновками апеляційного суду і не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права. Підстави для її зміни чи скасування відсутні.

За змістом частин четвертої та пятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 04 березня 2019 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: