Дата документу 05.03.2019 Справа № 310/4811/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/4811/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Троценко Т.А.
Провадження № 22-ц/807/300/19 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого Полякова О.З.

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Бердянської міської ради Запорізької області, про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат, який згодом уточнила.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.06.2007 року з Бердянської міської ради Запорізької області стягнуто на її користь 69639 грн. безпідставно отриманих коштів, 696 грн. державного мита та 101,29 грн. витрат на ІТЗ судового процесу.

24 червня 2007 року на підставі вищезазначеного рішення господарського суду був виданий виконавчий лист, проте грошові кошти були їй повернуті лише 02.06.2016 року, тобто через дев'ять років.

Вважає, що відповідач повинен сплатити їй 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань в розмірі 18913,78 грн. та інфляційні втрати в розмірі 162942,87 грн.

Враховуючи вищевикладене просила суд стягнути з Бердянської міської ради Запорізької області на її користь 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань в розмірі 18 913,78 грн. та інфляційні втрати в розмірі 162 942,87 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року вищезазначене рішення змінено в частині правового обґрунтування підстав для відмови у позові.

Постановою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року.

22 жовтня 2018 року на адресу апеляційного суду від Бердянської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 Зазначають, що вимоги ОСОБА_3 надмірні та необґрунтовані, вважають що позов та апеляційна скарга задоволенню не підлягають.

Окрім цього, в той же день від Бердянської міської ради Запорізькій області надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Просять залучити Бердянське управління Державної казначейської служби України Запорізької області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

На зазначене клопотання колегія вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Отже, питання щодо залучення у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вирішується судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України за наявними в ній доказами та в межах заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вправі залучити до участі у справі інших осіб, які не були залучені судом першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть буди застосовані норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Проте судова колегія з таким висновком суду не погоджується, та дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є право відношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, що рішенням господарського суду Запорізької області від 13 червня 2007 року за позовом суб'єкта підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3, з Бердянської міської ради стягнуто 69 639,34 грн. безпідставно отриманих коштів, 696 грн. державного мита та 101,29 грн. витрат на ІТЗ судового процесу (а.с.17-18).

24 червня 2007 року видано наказ на виконання рішення господарського суду Запорізької області від 13 червня 2007 року (а.с. 19).

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням.

Встановлено, що 02 червня 2016 року ОСОБА_3 отримала на власний рахунок 69776,92 грн., які надійшли в порядку виконання рішення господарського суду Запорізької області від 13 червня 2007 року.

Отже, боржником, відповідно до рішення господарського суду Запорізької області від 13 червня 2007 року, є Бердянська міська рада Запорізької області, яка протягом 9 років не виконувала це рішення суду.

Відповідно до статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав та причин його виникнення.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 915/533/15 вказується, що «та обставина, що грошові кошти за договором повинні надійти до обласного бюджету, не виключає необхідності захисту таких коштів від знецінення та обов'язку відповідача як боржника у спірних правовідносинах компенсувати наслідки інфляційних процесів, які відбулися за час його прострочення».

Таким чином, колегія апеляційного суду приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення з Бердянської міської ради 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання є обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення заяви про застосування строків позовної давності, яка була заявлена відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції (а.с. 51).

Якщо зазначена заява була прийнята до розгляду місцевим судом, то апеляційний чи касаційний суди під час розгляду справи в апеляційному або касаційному порядку правомірно можуть застосувати строк позовної давності, у межах наданих йому повноважень.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Тобто, початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у особи права на позов та можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивачу ОСОБА_3 було безумовно відомо, що відповідач не виконує належним чином свій обов'язок щодо виконання рішення суду про стягнення на її користь безпідставно отриманих коштів, однак до суду вона звернулася лише 08 липня 2016 року (дата штампу на конверті, в якому була надіслана позовна заява, а.с. 24, зворот). Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги письмову заяву відповідача про застосування строку позовної давності, колегія вважає за необхідне застосувати до виниклих правовідносин загальний строк позовної давності тривалістю три року, перебіг якого слід відрахувати до дня звернення до суду з даним позовом.

Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та три проценти річних, нараховані на суму, стягнуту відповідним рішенням суду, починаючи з 08.07.2013 року по 02.06.2016 року (дня фактичного виконання зобов'язань).

З урахуванням вищезазначеного колегія вважає за необхідне провести розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних виходячи з первісної суми заборгованості - 69639,34 грн.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, на суму стягнуту з відповідача на користь позивача рішенням господарського суду Запорізької області від 13 червня 2007 року слід проводити з 08.07.2013 року по 02.06.2016 року на заборгованість в розмірі 69639,34 грн.

При нарахуванні інфляційних втрат суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 3 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4).

Індекс інфляції становив: липень місяць 2013 - 99.9; серпень місяць 2013 - 99.3; вересень місяць 2013 - 100.0; жовтень місяць 2013 - 100.4; листопад місяць 2013 -100.2; грудень місяць 2013 - 100.5; січень місяць 2014 - 100.2; лютий місяць 2014 - 100.6; березень місяць 2014 - 102.2; квітень місяць 2014 - 103.3; травень місяць 2014 - 103.8; червень місяць 2014 - 101.0; липень місяць 2014 - 100.4; серпень місяць 2014 - 100.8; вересень місяць 2014 - 102.9; жовтень місяць 2014 - 102.4; листопад місяць 2014 - 101.9; грудень місяць 2014 - 103.0; січень місяць 2015 - 103.1; лютий місяць 2015 - 105.3; березень місяць 2015 - 110.8; квітень місяць 2015 - 114.0; травень місяць 2015 - 102.2; червень місяць 2015 - 100.4; липень місяць 2015 - 99.0; серпень місяць 2015 - 99.2; вересень місяць 2015 - 102.3; жовтень місяць 2015 - 98.7; листопад місяць 2015 - 102.0; грудень місяць 2015 - 100.7; січень місяць 2016 - 100.9; лютий місяць 2016 - 99.6; березень місяць 2016 - 101.0; квітень місяць 2016 - 103.5; травень місяць 2016 - 100.1;

Інфляційне збільшення боргу рахується за формулою: сума боргу? процент інфляції.

Таким чином, сума інфляційних втрат становить 61799.70 грн.

Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою (3% Х суму боргу Х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році).

З урахуванням того, що кількість днів прострочення становить 1060, то сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 6067.00 грн.

За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов до висновку щодо часткового задоволення вимог ОСОБА_3, а саме: 3% річних у сумі 6067 грн. та інфляційних втрат у сумі 61799,70 грн., що разом становить 67866,70.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374,376,381-384, ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2016 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_3 до Бердянської міської ради Запорізької області, про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з Бердянської міської ради на користь ОСОБА_3 суму грошових коштів в розмірі в розмірі 67866,70 грн., з яких 61799,70 грн. індекс інфляції, 6067 грн. - 3% річних від простроченої суми за період з 08.07.2013 року по 02.06.2016 року.»

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: