Дата документу 11.03.2019 Справа № 336/2741/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/2741/18 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В. провадження № 22-ц/807/974/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_3, заступника прокурора Запорізької області Вознюка Юрія Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позов до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.09.2017р. він звернувся до прокурора прокуратури Запорізької області із клопотанням від 11.09.2017р. про направлення йому копії постанови про закриття кримінального провадження, порушеного за його заяву за ч. 2 ст. 382 КК України відносно слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4, про яку йому стало відомо у вересні 2017р. в ході розгляду іншої справи. Вказана заява була зареєстрована у прокуратурі Запорізької області за вх. № 1143.

19.09.2017р. він повторно звернувся до прокурора Запорізької області із клопотанням від 19.09.2017р. про направлення йому копії постанови, яке було зареєстровано у прокуратурі Запорізької області 19.09.2017р.

25.09.2017р. він звернувся зі скаргою до прокурора Запорізької області на бездіяльність співробітників прокуратури, що виразилась у ненаправленні йому копій постанови про закриття кримінального провадження рекомендованим листом протягом 3-х днів з дня отримання прокуратурою його клопотань від 11.09.2017р. та від 19.09.2017р.

02.10.2017р. він отримав постанову старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 від 31 січня 2017р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000347 від 25 жовтня 2015р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

У жовтні 2017р. він отримав лист-відповідь від 13.10.2017р. за №17/2-5966-13 із прокуратури Запорізької області за підписом прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6, в якому зазначено, що вивченням матеріалів провадження підстав для скасування постанови слідчого прокуратури від 31.01.2017р. не вбачається.

Вважаючи вище вказану постанову про закриття кримінального провадження від 31 січня 2017р. незаконною та необґрунтованою, він оскаржив її слідчому судді Орджонікід-

зевського районного суду м. Запоріжжя шляхом подання скарги від 06.10.2017р.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017р. у справі № 335/12335/17 скасовано постанову старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 від 31 січня 2017р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000347 від 25 жовтня 2015р.

Незаконним закриттям старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 кримінального провадження №0000347 від 25 жовтня 2015р. йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив у 10 000 грн., та просив стягнути її з Державної казначейської служби України. Окрім того, просив суд також стягнути з Державної казначейської служби України на його користь на відшкодування матеріальної шкоди 1500 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4873,57 грн., інші витрати з копіювання і відправлення учасникам справи процесуальних заяв у розмірі 488,70 грн. (за підсумками всіх його заяв про ці витрати).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. та судові витрати в сумі 1120,63 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до Прокуратури Запорізької області - відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3, заступник прокурора Запорізької області Вознюк Ю.М. подали апеляційні скарги.

Ухвалами судді Запорізького апеляційного суду від 11 січня 2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області.

24.12.2018р. надійшла апеляційна скарга на рішення суду від Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, яка ухвалою судді Запорізького апеляційного суду від 11 січня 2018р. залишена без руху для усунення недоліків.

Ухвалою від 28 січня 2019р. призначено справу до розгляду за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та заступника прокурора Запорізької області в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області ухвалою від 31 січня 2019р. визнано неподаною та повернуто апелянту у зв»язку з неусуненням недоліків.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин в частині глибини його моральних страждань, що вплинуло на часткове задоволення його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн., помилкове віднесення його збитків до судових витрат у кримінальному провадженні і відмова у зв»язку з цим у їх стягненні, безпідставне зменшення судових витрат, які неправильно підраховані судом, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення в частині вирішення вимог щодо моральної шкоди та скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення збитків та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а також правильно вирішити питання щодо судових витрат у справі.

Заступник прокурора Запорізької області Вознюк Ю.М. в апеляційній скарзі, посилаючись на помилковість висновків суду щодо встановлення факту незаконності рішення відповідача про закриття кримінального провадження, наявності факту завдання позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв»язку між ними, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову та постановити в цій частині нове рішення про відмову в цих позовних вимогах.

У відзиві на апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області позивач ОСОБА_3 зазначає, що скасування постанови про закриття кримінального провадження слідчим суддею і є визнанням порушення закону посадовою особою прокуратури, за яке має нести відповідальність посадовець з покладенням функції з відшкодування спричиненої ним матеріальної і моральної шкоди на державу. Його моральні потерпання саме і полягають в тому, що він вимушений весь час через такі неправомірні рішення, дії або бездіяльність слідчих прокуратури та інших посадових осіб прокуратури спонукати їх до дотримання вимог КПК у кримінальних провадженнях, відкритих за його заявами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Запорізької області підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що за заявою ОСОБА_3 від 30.06.2016р. слідчим відділом прокуратури Запорізької області 25.10.2016р. внесені відомості до ЄРДР за № 0000347 за фактом скоєння слідчим Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в області ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

За результатами досудового розслідування слідчим прокуратури області 31.01.2017р. винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв»язку з відсутністю в діях слідчого ОСОБА_4 складу правопорушення за ч. 2 ст. 382 КК України.

Вказана постанова ОСОБА_3 як особі, яка ініціювала кримінальне провадження, направлена не була.

Судом встановлено, що 11.09.2017р. позивач звернувся до прокурора прокуратури Запорізької області із клопотанням від 11.09.2017р. про надання постанови про закриття кримінального провадження, порушеного на підставі його заяви за ч. 2 ст. 382 КК України відносно слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4, що була зареєстрована у прокуратурі Запорізької області за вх. № 1143.

19.09.2017р. позивач повторно звертався до прокурора Запорізької області із клопотанням від 19.09.2017р. про направлення йому копії вказаної постанови, яке було зареєстровано у прокуратурі Запорізької області 19.09.2017р.

25.09.2017р. позивач звернувся зі скаргою до прокурора Запорізької області на бездіяльність співробітників прокуратури, що виразилась у ненаправленні йому копій постанови про закриття кримінального провадження рекомендованим листом протягом 3-х днів з дня отримання прокуратурою його клопотань від 11.09.2017р. та від 19.09.2017р.

02.10.2017р. позивач отримав постанову старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 від 31 січня 2017р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000347 від 25 жовтня 2015р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

У жовтні 2017 р. позивач отримав лист-відповідь від 13.10.2017р. за №17/2-5966-13 із прокуратури Запорізької області за підписом прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6, в якому зазначено, що вивченням матеріалів провадження підстав для скасування постанови слідчого прокуратури від 31.01.2017 р. не вбачається.

Вважаючи вище вказану постанову про закриття кримінального провадження від 31 січня 2017р. незаконною та необґрунтованою, позивач оскаржив її слідчому судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2017р. у справі № 335/12335/17 скасовано постанову старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 від 31 січня 2017р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000347 від 25 жовтня 2015р .

В процесі розгляду скарги слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя встановив, що при закритті кримінального провадження слідчим не були дотримані положення вимог кримінального процесуального закону щодо всебічності, повноти та неупередженості дослідження всіх обставин (а.с. 17-19).

Вищевикладене підтверджено наданими позивачем письмовими документами.

Відтак, суд першої інстанції вважав, що судовим рішенням від 04 грудня 2017р. встановлено протиправну бездіяльність посадових осіб прокуратури Запорізької області, що полягала у закритті кримінального провадження слідчим прокуратури, порушеного за заявою ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення відносно слідчого ОСОБА_4

Встановивши вказані обставини, суд вважав, що вказаною бездіяльністю з боку уповноваженого державного органу спричинено моральну шкоду позивачу, який у такому разі вимушений був витрачати додаткові зусилля на подолання штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав, а тому моральна шкода в такому випадку відшкодовується за рахунок державного бюджету, а також стягнув на її відшкодування визначену адекватно до ступнею моральних страждань суму у розмірі 2000 грн.

Відмовляючи в стягненні 1500 грн., витрачених на послуги адвоката при розгляді скарги на постанову про закриття кримінального провадження, суд вказував, що це не є збитками та не є судовими витратами у цивільній справі.

В скарзі заступника прокурора Запорізькій області, насамперед, наголошується на відсутності належних і допустимих доказів неправомірності рішення відповідача про закриття провадження кримінального провадження, доказів наявності факту спричинення моральної шкоди ухваленням такої постанови, а тому суд безпідставно стягнув 2000 грн. на її відшкодування за рахунок держави. Також зазначає про неправильність вирішення судом питання щодо розміру витрат.

Перевіркою цих доводів встановлено.

Статтею 19 Конституції України проголошено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода від шкодо-вується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, підстави відповідальності за шкоду за вказаними нормами характери-

зуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання таких рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Під час визначення належної до застосування до спірних правовідносин норми права суди також зобов'язані застосовувати правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду.

Так, у постанові ВС від 18 квітня 2018 року справі № 641/2520/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, передбачених статтями 1173, 1174 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 просив стягнути за рахунок держави моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., спричинену йому неправомірною бездіяльністю працівників прокурори Запорізької області, яка виразилась у ненаданні йому копії постанови про закриття кримінального провадження, не реагуванні на його звернення, неправомірному закритті кримінального провадження,

Та суд погодився, що у справі є доведеним факт такої неправомірної бездіяльності з боку посадових осіб прокуратури, зокрема, це встановлено ухвалою слідчого судді за скаргою ОСОБА_3

В скарзі заступника прокурора зазначається, що вказана ухвала слідчого судді не може встановлювати зазначених обставин, вирішуючи лише питання, визначені в статті 307 КПК України, а саме: про скасування рішення слідчого або прокурора, зобов»язання припинити дію або вчинити певну дію. Та суд не уповноважений у порядку судового контролю визначати рішення слідчого незаконним або протиправним, а ухвала слідчого судді підтверджує лише факт реалізації особою своїх прав на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачене кримінально-процесуальним законодавством.

Проте, колегія не може погодитись з цими ствердженнями з огляду на наступне.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді від 04 грудня 2017р. за результатами розгляду скарги ОСОБА_3, постанову слідчого відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 від 31 січня 2017р. по кримінальному провадженню № 0000347, внесеному у ЄРДР від 25 жовтня 2015р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, скасовано та направлено матеріали цього кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування ( а.с. 18-19).

У вказаній ухвалі зазначено, що закриття кримінального провадження є одним із способів остаточного вирішення, а тому провадження може бути закрито лише після всебі-

чного, повного та об»єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів ( ст.ст. 2, 284 КПК України).

Натомість, як зазначено слідчим суддею в ухвалі, вказані вимог процесуального закону були виконані не в повній мірі, зокрема, в частині повноти розслідування, оскільки не проведено ряд необхідних слідчих та інших дій, про які обґрунтовано зазначає у своїй скарзі заявник ОСОБА_3, тому прийняте рішення про закриття кримінального провадження є передчасним і підлягає безумовному скасуванню.

Із сукупності досліджених матеріалів справи слідує, що всі наведені у позовній заяві факти порушення його прав працівниками прокуратури ними підтверджуються: своєчасно не надіслана постанова слідчого про закриття кримінального провадження, хоча саме за його заявою порушено кримінальне провадження, не надаються своєчасно відповіді на його звернення в порядку КПК, не виконуються клопотання у кримінальному провадженні, які визнані обґрунтованими ухвалою слідчого судді, не допитано його самого у цьому кримінальному провадженні, що слідчий суддя зазначив як необхідну дію при продовженні розслідування, закриття кримінального провадження відбулось передчасно у зв»язку з його неповнотою, в той час як досудове розслідування на час закриття тривало 1 рік і 3 місяці.

Всі ці обставини підтверджують, що позивачу доводиться приймати додаткові зусилля для відстоювання своїх прав, стикаючись із неправомірними відмовами і зволіканнями щодо його заяв і клопотань, та що, в свою чергу, призводить до неякісного проведення досудового розслідування, на що і вказує скасування постанови про закриття провадження у справі як передчасної.

Щодо стверджень у скарзі заступника прокурора про те, що ОСОБА_3 не довів факту завдання йому моральної шкоди винесенням постанови про закриття кримінального провадження, колегія зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище, позовна заява та матеріали справи містять посилання як на травмуючі обставини на дії посадових осіб прокуратури не тільки пов»язані з закриттям кримінального провадження, але із іншими діями: щодо ненадання йому відповідей на його заяви у триденний строк, ненадання йому копії постанови тощо, що у комплексі створює йому перешкоди та порушує права на якісне і ефективне розслідування у порушеному за його заявою кримінальному провадженні.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав та обов»язків.

При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ст. 9 Конституцій України, ст.. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов»язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішені будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Так, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин».

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обставини, на які посилається позивач в обгрунтування позову, знайшли своє підтвердження сукупністю доказів, які логічні, послідовні, достовірні та достатні для висновку про те, що позивачу завдана моральна шкода, безпосередньо пов»язана з порушенням посадовими особами прокуратури Запорізької області прав ОСОБА_3 на застосування до нього як заявника про кримінальне правопорушення належної правової процедури, яка підлягає відшкодуванню одноразово як компенсація втрат немайнового характеру.

При цьому, суд першої інстанції, навівши у рішенні відповідні докази та доводи, визначив розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у сумі 2 000 грн., що є достатнім для компенсації його немайнових втрат, з чим погоджується колегія, а доводи апеляційної скарги позивача про визначення занадто малої суми компенсації висновки суду не спростовують.

ОСОБА_3 посилався на те, що суд безпідставно відмовив в задоволенні його позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат, понесених ним в сумі 1500 грн. на правову допомогу, пов»язану зі складанням скарги на безпідставне закриття кримінального провадження.

Колегія вважає вказані доводи скарги позивача необґрунтованими.

Встановлено, що правова допомога, надана позивачу як скаржнику при розгляді скарги слідчим суддею, не відноситься до витрат у цій цивільній справі.

Так, ОСОБА_3 20 лютого 2017р. уклав договір про надання правової допомоги № 1/20/02/2017р. з фахівцем у галузі права - ОСОБА_8, який за цим договором зобов»язувався надавати відповідну обумовлену правову допомогу ( а.с. 25-27).

ОСОБА_8 юридичну освіту підтвердив відповідним дипломом ( а.с. 30).

З актів здавання-приймання юридичних послуг відповідно до вказаного договору вбачається, що ОСОБА_8 участі у судових засіданнях не приймав, але надавав консультації та складав всі процесуальні документи та заяви по суті справи як у цій цивільній справі, так і у справі щодо закриття кримінального провадження, розглянутій слідчим суддею за правилами КПК.

ОСОБА_3 просив окремо стягнути як його матеріальну шкоду (збитки) витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн., які він поніс за надання консультації та складання скарги на постанову про закриття кримінального провадження, а решту сплачених коштів за надання правової допомоги у цій цивільній справі в сумі 4873,57 грн., витрат з ксерокопіювання документів для цієї цивільної справи та витрат з пересилання учасникам справи заяв і відзивів просив стягнути як судові витрати у цивільній справі в сумі 488,70 грн. (за підсумками всіх його заяв про ці витрати).

Колегія відхиляє доводи скарги позивача про неправильність висновків суду в частині відмови йому у стягненні 1500 грн. як матеріальної шкоди та погоджується в цій частині з висновками суду в тій частині, що ці витрати на правову допомогу щодо консультації та складання скарги в порядку КПК, не можуть бути віднесені до матеріальної шкоди позивача у цивільній справі.

Вказане випливає також з роз»ясень, наданих в пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витраи у цивільних справах», у якій зазначено, що згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Визначені ЦПК види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Отже, враховуючи, що ці витрати пов»язані саме з процесуальними питання, що розглядаються у кримінально-процесуальному порядку, та попри те, що їх доля не вирішується при розгляді скарг слідчим суддею на неправомірні рішення слідчого чи прокурора, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій чи бездіяльності цих посадових осіб, такі витрати не можуть бути заявлені позивачем як його матеріальні затрати (збитки), а тому не можуть бути стягнуті у цій цивільній справі ані як матеріальна шкода, ані як витрати на правничу допомогу.

Всі решта витрат позивача у цій цивільній справі складають суму у розмірі 5362,27 грн., в томі числі витрати за юридичні послуги фахівця в галузі права в сумі 4873,57 грн. та інші витрати, пов»язані з розглядом справи, в сумі 488,70 грн.

Суд першої інстанції, підсумувавши частину витрат з оплати правової допомоги фахівця у галузі права на суму 993,76 грн. вважав, що вони підлягають стягненню на підставах п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України, але пропорційний їх розмір до задоволених вимог визначає сумою 1120,63 грн. В той же час відмовив у стягнення іншої частини витрат на правову допомогу в сумі 1400 грн. з підстав ненадання їх розрахунку.

Та на суперечливість цих висновків щодо визначення розміру судових витрат, які підлягають компенсуванню позивачеві за рахунок держави, звернув увагу заступник прокурора в апеляційній скарзі.

Дослідивши всі документи, що надані на підтвердження витрат на правову допомогу, колегія, підсумувавши їх, визначила їх загальний розмір в сумі 4873,57 грн. ( а.с. 31-34, 77-81, 101-103, 126-127, 179).

Між тим, колегія вважає, що вони не можуть бути компенсовані позивачеві з огляду на наступні обставини.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України, якою врегульовано питання витрат на професійну правничу допомогу, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 вказаної норми, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, згідно з положеннями наведеної норми процесуального права, з 15.12.2017р. - часу набрання чинності цивільно-процесуальним кодексом у редакції ЗУ від 03.10.2017р., компенсації підлягають лише витрати на правничу допомогу адвоката.

При цьому, правовий висновок у долученому до відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу прокурора судовому рішенні Верховного Суду, згідно з яким стягненню підлягали витрати на правову допомогу фахівця у галузі права, не може бути прикладом для цієї справи, оскільки стосується вирішення питання про витрати на правову допомогу згідно з положеннями ЦПК України у редакції ЗУ від 18.03.2004р., статтею 84 якого компенсація таких витрат була передбачена.

У цій справі ОСОБА_8 не був адвокатом на час надання позивачу правової допомоги, а всі послуги надавались ним під час дії ЦПК у новій редакції, у якій статтею 137 не передбачено відшкодування витрат за юридичні послуги фахівця в галузі права, тому підстав для компенсації судових витрат за ці послуги в сумі 4873,57 грн. не мається.

Разом з цим судовими витратами, пов»язаними з розглядом справи, є також витрати позивача за ксерокопіювальні послуги та витрати поштового зв»язку за направлення учасникам справи заяв по суті справи та відзивів на суму 488,70 грн., які підлягають компенсації пропорційно до задоволених вимог. Так позов заявлено на суму 11500 грн., сплачено судових витрат на суму 488,70 грн., задоволено позов на 2000 грн., тому стягненню за рахунок держави підлягають судові витрати на суму: 488,70 х 2000 : 11500 = 84,99 грн.

Отже, у зв»язку з частковим задоволенням скарги заступника прокурора Запорізької області оскаржуване рішення підлягає скасуванню у відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Крім того, колегія вважає, що резолютивна частина рішення викладена судом не у від-

повідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 25 Бюджетного кодексу, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 2. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Так, суд стягнув компенсацію моральної шкоди та судові витрати на користь позивача за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Механізм виконання органами Державної казначейської служби України рішень про стягнення коштів з державного бюджету визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011р. № 845.

Пунктом 38 вказаного Порядку передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, в Державній казначейській службі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на вказану мету.

Між тим, суд, викладаючи резолютивну частину рішення визначив, що таке стягнення відбувається шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, який не призначений для

цієї мети.

Отже, резолютивна частина рішення суду в цій справі підлягає приведенню у відповідність з вимогами Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011р. № 845, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України тягне за собою зміну рішення в цій частині.

Змінюючи оскаржуване рішення суду лише в частині судових витрат та приведення резолютивної частини рішення у відповідність до чинного законодавства, колегія вважає, що ці обставини не є підставами для компенсації заступнику прокурора судових витрат, оскільки оскаржуване рішення в частині вирішення справи по суті спору залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Вознюка Юрія Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2018 року у цій справі скасувати в частині вирішення питання щодо судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, а також змінити резолютивну частину рішення щодо вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету в межах бюджетних призначень, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету, на користь ОСОБА_3 компенсацію спричиненої моральної шкоди в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, а також судові витрати в сумі 84 (вісімдесят чотири) гривні 99 копійок, а всього - 2084 (дві тисячі вісімдесят чотири) гривні 99 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 11 березня 2019р.

Головуючий:

Судді: