П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/17371/18

Провадження № 22-ц/4815/239/19

Рішення (повним текстом) ухвалено

Рівненським міським судом Рівненської області

у м. Рівне 15 листопада 2018 року

Головуючий у суді першої інстанції: Харечко С.П.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду від 15 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі - ПрАТ "Рівнеазот") про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку. Позов мотивовано тим, що при звільненні її з роботи 05 квітня 2017 року відповідач не провів з нею повного розрахунку у встановленому законом порядку, чим порушив її трудові права. Просила суд стягнути з ПрАТ "Рівнеазот" на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 квітня 2017 року по 16 серпня 2018 року у розмірі 44 827,74 гривень та 2 390,54 гривень компенсації втрати частини заробітку.

25 жовтня 2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, де покликаючись на наявність поважних причин та об'єктивних обставин, що підтверджують відсутність вини щодо невиконання своїх зобов'язань перед позивачем, просило звільнити ПрАТ "Рівнеазот" від відшкодування шкоди заподіяною затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_2

30 жовтня 2018 року представником позивача - адвокатом Спічек Г.В. подано заяву про уточнення позовних вимог з проханням стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06 квітня 2017 року по 16 жовтня 2018 року включно в сумі 57 778, 76 гривень та 2 390, 54 гривень компенсації втрати частини доходів.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 квітня 2017 року по 16 серпня 2018 року в сумі 58 132,80 гривень.

Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати в сумі 2 390,54 гривень та понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 704,80 гривень.

На рішення суду ПрАТ "Рівнеазот" подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що полягало в порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права та неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалось про неврахування судом роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" і не зазначено в резолютивній частині рішення про те, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника. Абзац третій пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року № 100 вказує, що виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Однак судом не зазначено, що присуджений середній заробіток за час затримки розрахунку обчислено без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Вважає, що наявними є поважні причини і обставини, що мають істотне значення, а також підтверджують відсутність вини роботодавця щодо своєчасного виконання. Тобто ним свої зобов'язання перед працівником виконані повністю.

Станом на 16 травня 2017 року РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" має перед ПрАТ "Рівнеазот" заборгованість у розмірі 11 238 581, 67 гривень. Боржник не в змозі виплатити дану заборгованість, що покладає на відповідача додаткові обов'язки по утриманню та належній діяльності очисних споруд самостійно. Також на підставі рішення господарського суду відповідач не отримає більше 600 000 гривень, що також впливає на своєчасність виплати працівникам заробітку.

На його думку, ПрАТ "Рівнеазот" знаходилося у вкрай важкому становищі через імпорт дешевших російських добрив в Україну за демпінговими цінами, що разом із повним обмеженням постачання природного газу підприємству фактично зупинили виробництво. Юридично же наказом №293 від 10.04.2017 року було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів відповідача та оголошено вимушений простій з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Таким чином, дані обставини призвели до невиплати нарахованої заробітної плати і вихідної допомоги позивачу. Ця обставина завдана у зв'язку із вчиненням дій на усунення небезпеки, що загрожує правам і обов'язкам ПрАТ "Рівнеазот", тобто відповідач діяв у стані крайньої необхідності.

Покликається на положення ч. 2 ст. 1171 ЦК України, де передбачено звільнення заподіювача шкоди від її відшкодування частково або повністю у разі завдання її в стані крайньої необхідності.

Окрім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" відповідач є платником єдиного внеску, що разом із нормами ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення після звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 58 132,80 гривень, прийнявши нове, яким звільнити ПрАТ "Рівнеазот" від відшкодування шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_2

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Спічек Г.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. На його обґрунтування вказує на безпідставність покликання відповідача на норми Цивільного кодексу України в апеляційній скарзі, адже відповідальність за невиплату з вини власника належних працівнику сум регулюється Кодексом законів про працю України. Також відсутність у відповідача коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за затримку виплати розрахункових при звільненні працівника.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи ПрАТ "Рівнеазот", колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідачем порушено вимоги законодавства про оплату праці, що, в свою чергу, потягло за собою нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому на користь позивача із ПрАТ "Рівнеазот" стягнуто спірну суму з урахуванням уточнених обставин.

Як установлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються і визнаються, позивач працювала у відповідача та була звільнена з роботи 05 квітня 2017 року на підставі наказу №1008-ВК від 29 березня 2017 року, про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис (а.с. 6).

Відповідно до довідки ПрАТ "Рівнеазот" №2122 від 14 вересня 2018 середньогодинна заробітна плата позивача в період з лютого по березень 2017 року становила 21,43 гривню (а.с. 21).

При звільненні з роботи їй не були виплачені усі суми, що належали від підприємства, а саме 18 643,44 гривні. Остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 17 серпня 2018 року, що стверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 7).

Спірні правовідносини виникли з приводу невиплати ПрАТ "Рівнеазот" у передбачені законом строки заробітної плати, що призвело до виникнення у ОСОБА_2 права вимагати нарахування і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і компенсації втрати частини доходів.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Норми ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначають необхідність при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, що провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу зазначив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у вказаному рішенні, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

За таких обставин міським судом правильно встановлено, що порушенням законодавства про своєчасну виплату нарахованої заробітної плати є нездійснення роботодавцем виплати заборгованої заробітної плати в день звільнення працівника.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням того, що на день звільнення позивача заробітну плату їй виплачено не було відповідно до вимог закону, суд зробив обґрунтований висновок про виникнення у ПрАТ "Рівнеазот" зобов'язання сплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 квітня 2017 року по 16 серпня 2018 року, тобто по день остаточного розрахунку.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що при вирішенні спірних правовідносин судом правильно застосовано положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Відповідно до пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках. передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середнього заробітку за час затримки виплати сум суд попередньої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до довідки від 12 жовтня 2018 року № 2242 середньогодинна заробітна плата становила 21, 4354 гривень. За розрахунком, наведеним в рішенні суду, кількість робочих днів в період з 06 квітня 2017 року по 16 жовтня 2018 року склала 339 робочих днів.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період часу становить 58 132, 80 гривень, що вираховується у спосіб множення середньогодинного заробітку - 21, 4354 гривень на 8 год. та на кількість робочих днів, тобто на 339 одиниць.

Правильності нарахування розміру середнього заробітку за час затримки виплати сум, належних при звільненні ПрАТ "Рівнеазот" не оспорював, як і не покликався на це у доводах своєї апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про доведеність факту невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, і задовольнив позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини у невиплаті належних позивачу сум при звільненні в зв'язку з наявністю непогашеної заборгованості РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" перед ПрАТ "Рівнеазот", а також неможливістю виробляти продукцію внаслідок обмеження постачання природного газу, не заслуговують на увагу, адже відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Також безпідставними є аргументи заявника щодо порушення строків розрахунку із звільненим працівником у стані крайньої необхідності, що у відповідності до ч. 2 ст. 1171 ЦК України є підставою для звільнення його від відшкодування шкоди частково або в повному обсязі. Дана правова норма передбачає підстави для звільнення від відшкодування шкоди, а не від відповідальності роботодавця за невиплату належних працівнику сум при звільненні, а тому не підлягає застосуванню до спірних прав і обов'язків.

Правовідносини з приводу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з порушенням термінів її виплати регулюються ст. 117 КЗпП України та ст. 34 Закону України "Про оплату праці".

Тобто ця виплата є відповідальністю за несвоєчасний розрахунок роботодавця при звільненні працівника та втрату передбачуваних грошових доходів, а тому не є матеріальною шкодою, що випливає з деліктних (недоговірних) відносин. Тому до них не може бути застосованою норма ч. 2 ст. 1171 ЦК України щодо зменшення розміру шкоди через існування крайньої необхідності, за якої діяв її заподіювач.

Окрім того, твердження про справляння податків і зборів при стягненні середнього заробітку на увагу не заслуговують, адже відповідно до роз'яснень, даних в абз. п'ятому п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Згідно ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормами п.171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб'єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Оскільки суд не є податковим агентом, тому обов'язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Таким чином, відсутність в оскаржуваному рішенні вказівки про стягнення спірної суми з утриманням ПрАТ "Рівнеазот" податків та зборів при його виконанні є формальною і не призводить до помилковості висновків суду про задоволення позову.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2018 року залишити - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук