КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4436/2019
Справа № 371/1447/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, від імені якого діє представник ОСОБА_2, на ухвалу Миронівського районного суду Київської області в складі судді Капшук Л.О., постановлену в м. Миронівка 28 грудня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Миронівського районного суду Київської області від 17 травня 2018 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, копію якого він отримав в червні 2018 року.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без розгляду.

Відповідач ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що не заперечує, що ним було пропущено встановлені нормами ЦПК України строки на подачу заяви про перегляд заочного рішення та в його заяві було заявлено клопотання про поновлення такого строку.

Так, в червні 2018 року ОСОБА_1 отримав копію заочного рішення, звернувся за правовою допомогою та почав співпрацювати з адвокатом, з яким у нього була усна домовленість, що адвокат ознайомиться з матеріалами справи та підготує документи для подачі заяви про перегляд заочного рішення. Не зважаючи на це, зловживаючи довірою заявника, адвокат запевнив його, що заява про перегляд заочного рішення подана і тепер необхідно чекати призначення судового засідання. Лише 15 жовтня 2018 року адвокат відповів на телефонний дзвінок і повідомив, що не буде займатись даною справою.

Оскільки у ОСОБА_1 немає правової освіти, він не зміг в повній мірі оцінити всі несприятливі для нього наслідки в разі неподачі вчасно заяви про перегляд заочного рішення, та не зміг перевірити інформацію, подану його попереднім адвокатом про те, що така заява вже подана. Лише після того, як адвокат повідомив його про відмову у подальшій співпраці, ОСОБА_1 звернувся до суду, з матеріалів справи йому стало відомо, що його представник не тільки відмовився представляти його інтереси в суді, а й не подавав жодних документів до суду та не ознайомлювався з матеріалами справи.

Посилався на ст. ст. 1, 59 Конституції України щодо належності України до правових держав і права на професійну правничу допомогу, ст. 8 Правил адвокатської етики, роз'яснення Конституційного Суду України у справі № 15-рп/2002 щодо права на судовий захист, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на справедливий і публічний розгляд його справи та права на ефективний захист юридичного захисту в національному органі, практику Європейського суду з прав людини, зазначав, що така ситуація склалась не з його вини, а через професійну некомпетентність і недобросовісність адвоката, вказував, що внаслідок залишення заяви без розгляду він на даний час позбавлений можливості захистити свої порушені права.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції виходив із того, що незважаючи про обізнаність відповідача про рішення суду з 02 червня 2018 року, із заявою про перегляд заочного рішення представник відповідача звернувся 08 листопада 2018 року, тобто по спливу строку понад п'ять місяців, що свідчить про пропуск строків, визначених ст. 284 ЦПК України. Посилання представника заявника на ті обставини, що відповідач мав домовленість з іншим адвокатом, який не надав необхідної правничої допомоги та у жовтні 2018 року повідомив, що не має наміру займатися справою відповідача, судом не розцінено як поважна причина пропуску строку звернення до суду із заявою про перегляд заочного судового рішення.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Миронівського районного суду Київської області від 17 травня 2018 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 17571,13 грн., в решті позов залишено без задоволення (а. с. 58 - 61).

Копію даного рішення відповідач отримав поштою 02 червня 2018 року (а. с. 64), про отримання рішення відповідачем було зазначено і в заяві про перегляд заочного рішення (а. с. 72).

27 липня 2018 року, 24 вересня 2018 року та 17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 особисто знайомився з матеріалами справи (а. с. 65, 70, 71).

19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 уклав договір про надання правничої допомоги із адвокатським об'єднанням «Кравець і партнери» (а. с. 79).

06 листопада 2018 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення (а. с. 72).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Звертаючись до суду із заявою про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, відповідач ОСОБА_1 вказував, що в червні 2018 року він отримав копію заочного рішення, звернувся за правовою допомогою та почав співпрацювати з адвокатом, з яким у нього була домовленість, що адвокат ознайомиться з матеріалами справи та цього підготує документи для подачі заяви про перегляд заочного рішення. Не зважаючи на це, зловживаючи довірою заявника, адвокат запевнив його, що заява про перегляд заочного рішення подана і тепер необхідно чекати призначення судового засідання. Лише 15 жовтня 2018 року адвокат відповів на телефонний дзвінок і повідомив, що не буде займатись даною справою. Після того, як адвокат повідомив його про відмову подальшої співпраці, ОСОБА_1 17 жовтня 2018 року звернувся до суду для того, щоб ознайомитись з матеріалами справи, а потім був вимушений знову звернутися за правничою допомогою до інших адвокатів.

Оцінюючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що відповідач після отримання копії заочного рішення суду першої інстанції тричі (27 липня, 24 вересня, 17 жовтня 2018 року) знайомився із матеріалами справи, та не міг не побачити відсутності в них будь-яких заяв про перегляд заочного рішення, поданих від його імені, або принаймні заяв представника про ознайомлення з матеріалами справи, оскільки на необхідність такого ознайомлення своїм представником ОСОБА_1 посилався у заяві про поновлення строку на перегляд заочного рішення.

Відповідачем не надано також будь-яких доказів існування угоди з іншим адвокатом та навіть не зазначено його імені.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У частині 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці зазначає, що обов'язок заявника полягає у тому, щоб проявити особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (рішення у справі «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), заява № 69315/01, пункт 48, від 10 лютого 2005 року; ухвала щодо прийнятності у справі «Гуржій проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), заява № 326/03 від 01 квітня 2008 року).

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у справах «Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд враховує, що із моменту відкриття провадження ОСОБА_1 був обізнаний про існування даної справи в суді першої інстанції, однак під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не заявлялося клопотання про відкладення розгляду справи для надання правничої допомоги і укладення угоди із представником.

Так, ухвалою від 27 листопада 2017 року у справі відкрито провадження, копію якої відповідач отримав 16 грудня 2017 року (а. с. 39, 43).

В подальшому судові засідання призначалися на 05 квітня 2018 року, 17 травня 2018 року, про що відповідач був повідомлений судом належним чином (а. с. 48, 54).

За таких обставин, враховуючи юридичну необізнаність відповідача, на яку він посилався в апеляційній скарзі, останній не був позбавлений можливості вчасно забезпечити участь кваліфікованого представника у даній справі, однак цією можливістю не скористався, а отже не проявив сумлінності у захисті своїх інтересів.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, обставини щодо обізнаності позивача про розгляд справи у суді першої інстанції, про ухвалене у справі за його участю заочне рішення, отримання заявником копії заочного рішення, відсутність доказів, які б свідчили про добросовісне здійснення ним своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне оскарження судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги на ст. ст. 1, 59 Конституції України щодо належності України до правових держав і права на професійну правничу допомогу, ст. 8 Правил адвокатської етики, роз'яснення Конституційного Суду України у справі № 15-рп/2002 щодо права на судовий захист, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на справедливий і публічний розгляд його справи та права на ефективний захист юридичного захисту в національному органі, практику Європейського суду з прав людини.

Крім того, посилаючись на дані правові норми і практику Європейського суду з прав людини, відповідач в апеляційній скарзі не зазначив, в чому саме полягає їх порушення судом першої інстанції при постановленні ухвали, що оскаржується.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення призвело до порушення основоположного права у сфері правосуддя - доступу до правосуддя, колегією суддів відхиляються, оскільки позивач, будучи обізнаним про наявність спору в суді та про існування судового рішення не на свою користь, на свій розсуд скористався наданими йому законом правами.

Отже, висновки суду першої інстанції про залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, узгоджуються з нормами права, які судом правильно застосовані, правильне застосування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє представник ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Мережко М.В.

Фінагеєв В.О.