Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 569/9414/16-ц

провадження № 61-19021св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - Сокуренко НаталіяВікторівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2016 року у складі судді Бучко Т. М. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом допублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»; банк), про визнання припиненим договору поруки.

Вимоги обґрунтовував тим, що 28 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 0712/125, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 30 000 доларів США зі сплатою 15 % річних строком до 23 грудня 2010 року.

Повернення кредиту було забезпечене договором поруки від 28 грудня 2007 року № 0712/125/ДП, укладеним між ним (позивачем) і банком.

У серпні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду позов до нього і ОСОБА_5 про стягнення кредитного боргу.

Оскільки банк пропустив строк, передбачений частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просив визнати припиненим вищевказаний договір поруки.

Короткий зміст рішення та ухвали судів попередніх інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано припиненим договір поруки від 28 грудня 2007 року № 0712/125/ДП, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди зробили висновки про те, що непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання є підставою для припинення поруки.

Аргументи учасників справи

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, справу направити на новий судовий розгляд.

Зазначає, що в пункті 12 договору поруки встановлений строк дії поруки.

Зокрема, сторони дійшли згоди про те, що порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Тобто, на переконання заявника, строк позовної давності з вимогою до поручителя не пропущений.

Вважає, що суди порушили вимоги процесуального права, не залучивши до участі у справі позичальника.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу № 569/9414/16-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 28 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 0712/125, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 30 000 доларів США зі сплатою 15 % річних строком до 23 грудня 2010 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 уклали договір поруки від 28 грудня 2007 року № 0712/125/ДП.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором у серпні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до позичальника та поручителів (ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк») про стягнення заборгованості.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 березня 2017 року у справі № 0417/11967/2012 вищевказаний позов банку задоволений частково, стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2017 року № 0712/125 у сумі 50 057,26 доларів США (станом на 28 серпня 2012 року).

У решті позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (у тому числі в частині вимог до ОСОБА_3 у зв'язку з припиненням поруки).

Вважаючи поруку припиненою, ОСОБА_3 подав до суду даний позов.

Визнаючи припиненим договір поруки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що банк пропустив шестимісячний строк звернення до поручителя з вимогою про стягнення кредитного боргу.

Колегія погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Проте із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Суди встановили, що у кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання визначений строком повного погашення кредиту - 23 грудня 2010 року.

У відповідача виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту протягом шести місяців, починаючи із 23 грудня 2010 року.

У серпні 2012 року банк подав до суду позов про стягнення кредитної заборгованості до боржника та поручителів, у задоволенні якого в частині вимог до ОСОБА_3 відмовлено (рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 березня 2017 року у праві № 0417/11967/2012).

Установивши, що кредитор звернувся із позовом про стягнення боргу до поручителя з пропуском, зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України, шестимісячного строку, суди зробили обґрунтований висновок про припинення договору поруки.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про те, що у пункті 12 договору поруки встановлено строк дії поруки, тому застосування частини четвертої статті 559 ЦК України до спірних відносин є безпідставним, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 12 договору поруки сторони прийшли до згоди, що строк в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у п'ять років.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 міститься висновок про те, що непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права.

Це строк існування самого зобов'язання поруки.

Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Суди встановили, що у пункті 12 договору поруки визначено саме п'ятирічний строк для звернення з вимогою про захист порушеного права, який не є строком дії поруки.

Інші доводи на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, висновків судів не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун В. І. Крат