Справа № 463/4418/17
Провадження № 2/463/208/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Шеремети Г.І.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

представника позивача ЛМР ОСОБА_2

представника відповідачів

ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5

представника третьої особи УКВ ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_7 міської ради до приватного нотаріуса ОСОБА_7 міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третіх осіб: управління комунальної власності ОСОБА_7 міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Роста Трейд» про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна, суд,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_7 міська рада звернулася до суду з позовом, просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 (1/4 частини), ОСОБА_3 (1/4 частини), ОСОБА_9 (1/4 частини), ОСОБА_10 (1/4 частини) на користь територіальної громади м.Львова в особі ОСОБА_7 міської ради нежитлові приміщення, загальною площею 406,2 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101, що за адресою: м.Львів, вул.Пекарська, 93, та зобовязати відповідачів повернути вказане майно. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31801228 від 11.10.2016 року щодо реєстрації права власності на ј частину приміщення за ОСОБА_10, індексний номер: 31801177 від 11.10.2016 року щодо реєстрації права власності на ј частину приміщення за ОСОБА_4, індексний номер: 31801134 від 11.10.2016 року щодо реєстрації права власності на ј частину приміщення за ОСОБА_3, індексний номер: 31801297 від 11.10.2016 року щодо реєстрації права власності на ј частину приміщення за ОСОБА_9.

Позов мотивує тим, що ОСОБА_7 міською радою з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно нежитлові приміщення, загальною площею 406,2 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101, що за адресою: м.Львів, вул.Пекарська, 93, власником якого є територіальна громада м.Львова в особі ОСОБА_7 міської ради (на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м.Львова №176 від 10.03.1987 року), зареєстровано в рівних частках (по 1/4) за відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі протоколу загальних зборів учасників ТзОВ «Роста Трейд» від 06.10.2016 року. Зазначене нерухоме майно було внесено до статутного капіталу ТзОВ «Роста Трейд» ОСОБА_11 на підставі протоколу №2 загальних зборів учасників ТзОВ «Роста Трейд» від 03.10.2016 року, акту приймання-передачі майнового вкладу до статутного капіталу б/н від 03.10.2016 року. Право власності на нерухоме майно ОСОБА_11 набуто на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення №780 від 30.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 міського нотаріального округу ОСОБА_12 та укладеного з ОСОБА_13, який набув право власності на спірне майно 30.09.2016 року на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР від 04.09.1995 року №451 та реєстраційного посвідчення №573 від 16.09.1995 року, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Оскільки згідно відповіді Галицької районної адміністрації від 24.07.2017 року та долучених до неї додатків спірного розпорядження №451 Галицька адміністрація не видавала, оскільки в адміністрації таке відсутнє, то позивач вважає, що майно вибуло незаконно з володіння власника ЛМР поза її волею, оскільки згоди на її відчуження не давала, а тому наявні підстави для його витребування у відповідачів в порядку ст..388 ЦК України. Про незаконність заволодіння вказаним майном свідчить і розпочате по даному факту кримінальне провадження №0000088 від 25.08.2016 року. А тому ОСОБА_7 міська рада звернулася до суду з даним позовом, який просить задоволити.

Представник позивача ЛМР в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні обставинам, викладеним в позовній заяві. Крім того, на підтвердження обґрунтованості заявленого позову покликався на положення ч.1 ст.388 ЦК України, зазначивши при цьому, що спірне майно вибуло з володіння власника ЛМР поза її волею, оскільки як вбачається відповіді адміністрації від 24.07.2017 року та долучених до неї додатків спірного розпорядження №451 Галицька адміністрація не видавала. Таку відповідь (довідку) про неіснування такого розпорядження вважає єдиним і вичерпним доказом того, що майно вибуло поза волею власника. Крім того, долучив до матеріалів справи судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування положень ст.388 ЦК України. Проти поданих відповідачами заяв про застосування строків позовної давності заперечив (а.с.205) та пояснив, що такий строк не пропущено, так як міська рада дізналась про порушення свого права у вересні 2016 року, коли право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_13. Крім того, пояснив, що наявна в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: м.Львів, пр.-т.ОСОБА_14, 88, копія листа Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ОСОБА_7 міської ради №5818 від 31.10.2009 року, про ніби-то обізнаність Управління комунальної власності про відчуження нежитлового приміщення, що за адресою: м.Львів, вул.Пекарська, 93, не є допустимим доказом у справі. Вказане, на думку представника позивача, стверджується тим, що наявна лише копія листа та оригінал такого згідно пояснень представника УКВ управлінням не видавався.

Відповідач приватний нотаріус ЛМНО ОСОБА_8 в судове засідання з розгляду даної справи не зявилася, хоча про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заяв про розгляд справи у її відсутність та відзиву на позов не подавала. Її неявка у відповідності до вимог ст..223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав передбачених у відзиві на позов (а.с.148-149). Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Додатково пояснив, що аналіз відомостей інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майна, яка наявна в матеріалах справи, на нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: м.Львів, вул.Пекарська, 93, свідчить про те, що в такому чітко прослідковується, що кожен з власників майна (ОСОБА_13, ОСОБА_11, ТзОВ «Роста Трейд», ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10В.) діяв на власний розсуд і набував право власності за наявності відповідної правової підстави (розпорядження адміністрації, договори купівлі-продажу, рішення загальних зборів товариства) та у спосіб, що не заборонений національним законодавством.

Вважає хибними покликання сторони позивача, як на підставу обґрунтованості заявленого позову, на те, що підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_13 стало розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР від 04.09.1995 року №451, яке згідно відповіді адміністрації від 24.07.2017 року в адміністрації відсутнє, а відтак такого не існувало та адміністрацією не видавалось. Пояснив, що за відсутності такого розпорядження здійснити реєстрацію прав на нерухоме майно було б неможливо. Вважає, що відсутність розпорядження в адміністрації, про що зазначено в листі, свідчить про відсутність в адміністрації примірника такого розпорядження, однак жодним чином не вказує на те, що таке не видавалось. Незрозумілим для представника відповідачів є те, яким чином долучені до листа розпорядження спростовують існування розпорядження №451 від 04.09.1995 року. Жодних відомостей та доказів на підтвердження факту неправомірного набуття відповідачами прав на спірне майно позивачем не наведено та до матеріалів справи не додано, що відтак свідчить про відсутність підстав для витребування майна у відповідачів. Вважає заявлений позивачем позов таким, що спрямований на порушення прав та інтересів відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, як власників спірного майна.

Заперечуючи необізнаність ЛМР про факт відчуження спірного майна, а відтак вибуття останнього з володіння ЛМР поза її волею, покликався на наявний в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: м.Львів, пр.-т.ОСОБА_14, 88, лист Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ОСОБА_7 міської ради №5818 від 31.10.2009 року, який свідчить про обізнаність ЛМР про відчуження нежитлового приміщення, що за адресою: м.Львів, вул.Пекарська, 93, ще у 2009 році. Вважає даний лист належним та допустимим доказом у справі, який має визначальне значення для правильного вирішення даної справи.

Крім того, підтримав подані в інтересах відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заяви про застосування строків позовної давності (а.с.217-219,225-227) та просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску 3-річного строку на звернення до суду з вказаним позовом з моменту виявлення позивачем ЛМР свого порушеного права, як власника. Вважає, що ЛМР, структурним підрозділом якої є Управління комунальної власності, про відчуження спірного майна знала ще 31.10.2009 року, про що свідчить відповідний лист УКВ, а відтак саме з цього часу має обраховуватись 3-річний строк позовної даності на звернення до суду. Оскільки з позовом звернулась лише 04.09.2017 року, то вказаний строк пропустила.

Відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судове засідання з розгляду даної справи не зявилися, хоча про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заяв про розгляд справи у їх відсутність та відзиву на позов не подавали. Їх неявка у відповідності до вимог ст..223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Крім того, подали заяви про застосування строків давності (а.с.207-209,212-214) та у звязку з цим просили відмовити в задоволенні позову у звязку з пропуском строків давності звернення до суду. Вважають, що ЛМР, структурним підрозділом якої є Управління комунальної власності, про відчуження спірного майна знала ще 31.10.2009 року, про що свідчить відповідний лист УКВ, а відтак саме з цього часу має обраховуватись 3-річний строк позовної даності на звернення до суду. Оскільки з позовом звернулась лише 04.09.2017 року, то вказаний строк пропустила.

Представник третьої особи Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ОСОБА_7 міської ради (далі - УКВ) в судовому засіданні проти позову не заперечив та пояснив, що спірне приміщення є дійсно комунальною власністю та перебуває у віданні Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ОСОБА_7 міської ради, на підтвердження чого представив суду копію договору оренди нежитлового приміщення по вул.Пекарська, 93 у м.Львові від 02.04.2012 року (а.с.180-183), укладеного з Установою дитячо-юнацьких та молодіжних клубів Личаківського району м.Львова. Проти застосування строків позовної давності у справі заперечила з підстав, викладених в письмовій заяві (а.с.130-132). Пояснила, що лист №5818 від 31.10.2009 року, який ніби-то скеровувався УКВ ДЕ ЛМР в ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» не може братися судом до уваги, оскільки є незасвідченою копією листа невідомого походження. В такому листі зазначено про належність приміщень по вул.Пекарська, 93 у м.Львові на праві власності ПП «Авто-Люкс-Сервіс», однак вказане підприємство не було набувачем приміщень згідно матеріалів справи, до нього позов не предявлявся. Крім того, позивачем по даній справі є ЛМР, а не УКВ, відтак з зазначеного листа неможливо зробити висновок про обізнаність ЛМР з його змістом. А тому вважає, що такий лист не може вважатися належним доказом на підтвердження пропуску ЛМР строку позовної давності, а тому не може братись судом до уваги. Більше того, такий лист не є оригіналом, що позбавляє можливості стверджувати, що такий взагалі мав місце.

Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Роста Трейд» в судове засідання з розгляду даної справи не зявився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв про розгляд справи у його відсутність та пояснень на позов або відзив на позов не подав. Його неявка у відповідності до вимог ст..223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Ухвалою судді від 17.10.2017 року провадження по справі відкрито (в редакції ЦПК України до набрання чинності змінами від 03.10.2017 року).

У звязку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року та вступом в дію 15.12.2017 року нового Цивільного процесуального кодексу України, суд здійснював розгляд даної справи за правилами ЦПК України від 15.12.2017 року з призначенням справи до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.10.2017 року заяву позивача ОСОБА_7 місцевої ради про забезпечення позову в цивільній справі задоволено. В порядку забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, що за адресою: м.Львів, вул.Пекарська, 93, загальною площею 406,2 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101, належне на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 (1/4 частини), ОСОБА_3 (1/4 частини), ОСОБА_9 (1/4 частини), ОСОБА_10 (1/4 частини) та заборонено вчинення будь-якими особами, будь-яких дій щодо передачі, продажу, дарування, реєстрації, перереєстрації або у будь-який інший спосіб відчуження нежитлового приміщення..

Ухвалою суду від 05.10.2018 року закрито підготовче провадження по справі, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Заслухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.265 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 міська рада, звернувшись до суду з даним позовом, обґрунтовує мотивованість та підставність заявленої вимоги про витребування спірного майна в добросовісних набувачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в порядку ст.388 ЦК України у звязку з тим, що нежитлове приміщення у м.Львів по вул.Пекарська, 93, є комунальною власністю та вибуло з володіння власника територіальної громади м.Львова в особі ОСОБА_7 міської ради поза її волею, оскільки розпорядження №451 від 04.09.1995 року Галицька районна адміністрація ЛМР не видавала. Відповідачі придбали спірне майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 та ч.4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. "Просудову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Воля в даному випадку це рішення (дозвіл) місцевої ради на відчуження комунального майна конкретно визначеній особі.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Судом встановлено, що 30.09.2016 року на підставі розпорядження №451 від 04.09.1995 року Галицької районної адміністрації ЛМР, реєстраційного посвідчення №573 від 16.09.1995 року ОСОБА_7 міжміського БТІ та технічного паспорту №849, виданого 13.03.2006 року ОКП ЛОР «БТІ ТА ЕО» державним реєстратором приватним нотаріусом ОСОБА_7 міського нотаріального округу ОСОБА_12, здійснено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_13 на нежитлові приміщення, загальною площею 406,2 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101, що за адресою: м.Львів, вул.Пекарська, 93 (рішення №31653050 від 30.09.2016 року).

В подальшому, 02.10.2016 року на підставі договору №780 від 30.09.2016 року ОСОБА_11 набуто права приватної власності на дане майно, про що здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення №31669847 від 02.10.2016 року).

На підставі протоколу №2 загальних зборів учасників ТзОВ «Роста Трейд» від 03.10.2016 року та акту приймання-передачі майнового вкладу до статутного капіталу б/н від 03.10.2016 року ОСОБА_11 зазначене нерухоме майно було внесено до статутного капіталу ТзОВ «Роста Трейд» та було прийнято рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень на спірне майно за ТзОВ «Роста Трейд» (рішення №31729754 від 05.10.2016 року).

Після внесення спірних приміщень до статутного капіталу ТзОВ «Роста Трейд» на підставі протоколу загальних зборів учасників ТзОВ «Роста Трейд» від 06.10.2016 року право власності на спірне приміщення зареєстровано в рівних частках (по 1/4) за відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (рішення №31801228 від 11.10.2016 року, №31801177 від 11.10.2016 року, №31801134 від 11.10.2016 року, №31801297 від 11.10.2016 року).

Зазначене вище стверджується, долученою до матеріалів справи, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №85936115 від 26.04.2017 року (а.с.16-20).

Оцінюючи покликання позивача ЛМР щодо обгрунтування мотивованості та підставності заявленого позову про вибуття приміщення поза їх волею, суд вважає такі необгрунтованими та недоведеними з огляду на таке.

У відповідності до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Чинним ЦПК України закріплено чотири критерії доказів, а саме: належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності в сукупності яких суд враховує такий доказ на підтвердження чи спростування відповідної обставини справи

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вказане положення законодавства кореспондується із законодавчо закріпленим в ч.1 вказаної статті обовязком кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи наведені вище положення законодавства на предмет їх відповідності обставинам справи суд виходить з наступного.

Оцінюючи доводи сторони позивача про те, що відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 набуто право власності на спірні приміщення в особи, яка не мала права його відчужувати, оскільки розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР №451 від 04.09.1995 року, на підставі якого ОСОБА_13 первісно набув право власності на спірне майно 30.09.2016 року відсутнє, а тому всі подальші укладені договори та прийняті рішення вчинені особами, які не мали права відчужувати приміщення, суд вважає такі покликання сторони позивача необґрунтованими, оскільки такі не підтверджені жодними доказами.

Аналіз долученої позивачем до матеріалів справи відповіді Галицької адміністрації від 24.07.2017 року (а.с.12), на думку суду, свідчить про наступне. Дану відповідь позивач вважає єдиним і беззаперечним доказом того, що такого рішення ЛМР шляхом видачі розпорядження №451 від 04.09.1995 року не приймала. В самій відповіді дослівно зазначено, що в Галицькій районній адміністрації відсутнє розпорядження від 04.09.1995 року за номером №451. Будь-яких інших доказів у вигляді письмових документів, які мають відповідним чином реєструватись за правилами діловодства у ЛМР, що могли б опосередковано довести відсутність такого розпорядження за вказану або найближчу дату, суду не представлено. Тому фактично надану відповідь суд розцінює як таку, що дана самим позивачем в своїх же інтересах на підтвердження позовних вимог і в спростування заперечень відповідача. Жодних підтверджень документального характеру, які свідчили б про те, що позивач проводив певну перевірку по веденню діловодства та проведенню реєстрації документів у ЛМР, чи проведення службової перевірки, яка могла б достовірно встановити відсутність будь-яких документів, від подачі заяви до закінчення процедури - винесення розпорядження, суду не надано. Тому такий доказ не можна визнати допустимим.

Доказами в справі можуть бути будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Однак, крім вказаної відповіді, яка не є першоджерелом інформації для відповідного висновку про неіснування такого розпорядження чи його фальсифікацію, інших доказів не надано.

Суд критично ставиться до покликань позивача, як на підтвердження позовних вимог, про наявність порушеного кримінального провадження від 25.08.2016 року за ч.1 ст.190 КК України, оскільки сам факт порушення такого провадження не свідчить про причетність учасників даного позову до вчинення шахрайських дій чи підробки документів. В даний час кримінальне провадження не закінчено, учасникам справи не пред'явлено навіть підозри.

Крім того, у підтвердження вибуття спірного майна з власності ЛМР поза її волею стороною позивача представлено суду договір оренди спірного нерухомого майна (а.с.180-183) від 02.04.2012 року, укладеного з Установою дитячо-юнацьких та молодіжних клубів Личаківського району м.Львова для роботи з дітьми та молоддю. Однак, даний договір представлений суду лише за один рік - 2012 р., а розпорядження було видано 04.09.1995 року за №451. Про відчуження такого приміщення структурний підрозділ ЛМР - Управління комунальної власності знав ще в 2009 році, що стверджується листом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ОСОБА_7 міської ради №5818 від 31.10.2009 року. Жодних доказів щодо використання спірного приміщення за вказаним у договорі цільовим призначенням, сплати орендних платежів та комунальних послуг, суду не представлено. Тому на підставі наданих доказів суду неможливо достовірно встановити, що з 1995 по 2016 роки ЛМР використовувала це приміщення, як комунальну власність, не втрачаючи з ним зв'язку і не знаючи про його відчуження.

Тому суд вважає, що позивач факту вибуття цього приміщення поза його волею не довів. Цього не встановлено і слідством, і суд вважає, що таке твердження спрямоване на винесення рішення на користь ЛМР.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що довідка (відповідь) видана самим позивачем ЛМР, в своїх же інтересах.

Слід звернути увагу на те, що за твердженнями ЛМР за такою ніби-то схемою було відчужено по місту більше чотирьох десятків приміщень. На запитання суду, як таке могло статись без відома ЛМР, представник ЛМР пояснити не зміг крім того, що відомості про шахрайство внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Тому суд вважає, що доведення факту вибуття даного приміщення з володіння ЛМР поза її волею в межах даної справи є неможливим та вимоги є недоведені.

Судом оглянуто, за клопотанням обох сторін, оригінал інвентаризаційної справи на будинок №88 на пр.-т.ОСОБА_14 у м.Львові, на предмет наявності в ній копії листа Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ОСОБА_7 міської ради №5818 від 31.10.2009 року про відчуження ряду нежитлових приміщень, з огляду якої встановлено, що в матеріалах справи такий лист наявний і з його тексту, який сформовано 31.10.2009 року і підписано керівником УКВ, встановлено, що станом на жовтень 2009 року Управлінню було відомо, що відчужується приміщення по вул.Пекарська, 93 та ряд інших приміщень, які не є предметом даного спору, в тому числі за адресою пр.-т.ОСОБА_14,88.

Тому з наведеного суд робить висновок про те, що вибуття приміщення по вул.Пекарській, 93 не відбулось поза волею ЛМР, оскільки про вказане був обізнаний її структурний підрозділ - Управління комунальної власності.

Твердження представника ЛМР про те, що даний документ не слід брати до уваги, бо це його копія і він є підробленим, на думку суду, не заслуговують на увагу, оскільки Управління комунальної власності подавав такий в одному оригінальному примірнику на десятки об'єктів, який БТІ розкопійовало по кількості запрошуваних об'єктів і розмістило в оригіналах інвентаризаційних справ.

Зважаючи на, встановлену у ч.2 ст. 328 ЦК України презумпцію правомірності набуття права власності, суд приймає до уваги вищенаведені документи як такі, що підтверджують правомірність набуття ОСОБА_13 права власності на спірній нежитлові приміщення і подальше відчуження такого. І у суду відсутні підстави для відступлення від вказаної презумпції.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Відомості державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Судом не встановлено правових підстав для висновків про незаконність заволодіння відповідачами без відповідної на це правової підстави нежитловими приміщеннями, загальною площею 406,2 кв.м., що за адресою: м.Львів, вул.Пекарська, 93, оскільки стороною позивача не представлено суду доказів, які б спростовували презумпцію правомірності набуття відповідачами права на майно.

Крім того, відомості Державного реєстру речових прав щодо внесення запису про державну реєстрацію 30.09.2016 року права приватної власності на спірне приміщення за ОСОБА_13 в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не скасовано, суд зважаючи на вищенаведені норми цього Закону, дійшов висновку, що такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З матеріалів справи вбачається відсутність правових підстав для висновків про те, що ОСОБА_13 набув право власності на підставі неіснуючих документів, оскільки, підстава набуття ним права власності відображена у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд не вправі відступити від положень ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" щодо презумпції достовірності відомостей Державного реєстру прав, оскільки, така презумпція може бути спростована лише шляхом надання доказів на підтвердження скасування записів про державну реєстрацію в порядку, визначеному цим Законом.

Згідно абз.2 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відтак, суд не погоджується з доводами про те, що ОСОБА_13, не ставши належним власником спірного майна, а відтак і не мав повноважень ним розпоряджатися.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Оскільки правомірність набуття ОСОБА_13 права власності на вказане майно не спростовано, то відсутні правові підстави стверджувати, що він не мав права відчужувати спірне майно ОСОБА_11, а останній в подальшому відповідами.

За таких обставин, суд погоджується з доводами представника відповідачів про те, що в даному випадку відсутні правові підстави для застосування ч.1 ст. 388 ЦК України, оскільки, не підтверджено доказами обставин неправомірного заволодіння ОСОБА_13 цими приміщеннями та їх подальшого відчуження.

З врахуванням встановлених обставин справи, суд, керуючись принципом змагальності, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу, дійшов висновку, про відсутність порушення відповідачами прав та інтересів позивача, тому в задоволенні позову необхідно відмовити у звязку із недоведеностю його обґрунтованості та підставності.

Вирішуючи подані відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заяви про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинним ЦК України передбачено два види позовної давності: загальна, яка встановлена тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України) та спеціальна, яка згідно ст.258 ЦК України встановлена законом для окремих вимог.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі предявлення позову особою, право якої порушене, і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Подаючи відповідні заяви про застосування строку позовної давності відповідачі покликались на те, що ЛМР, структурним підрозділом якої є Управління комунальної власності, про відчуження спірного майна знала ще 31.10.2009 року, про що свідчить відповідний лист УКВ, а відтак саме з цього часу має обраховуватись 3-річний строк позовної даності на звернення до суду. Так як до суду з позовом звернулась до суду лише 04.09.2017 року, тому такий пропустила.

З пояснень представника ЛМР встановлено, що про незаконне вибуття майна з відання ЛМР дізнались лише у вересні 2016 року, коли відбулась державна реєстрація права власності за первісним власником ОСОБА_13 У звязку із швидкою та почерговою зміною власників майна була відсутня можливість предявити позов про витребування майна саме до ОСОБА_13

А тому покликання відповідачів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду суд вважає хибними.

З цих же підстав суд відмовляє в задоволені заяви відповідачів про застосування строку позовної давності.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Оскільки в задоволенні позову суд відмовляє, то згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору покладає на сторону позивача.

Керуючись ст.ст.10,12,13,76-80,259,263,264,273,354,355 ЦПК України, ст.ст. 15,16,321,328,387,388 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

В позові відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (імя) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_7 міська рада: м.Львів, пл.Ринок, 1

Відповідач: приватний нотаріус ОСОБА_7 міського нотаріального округу ОСОБА_8: м.Львів, вул.Паркова, 4/3

Відповідач: ОСОБА_3: м.Львів, вул.Сихівська, 24/19

Відповідач: ОСОБА_4: м.Львів, вул.Чукаріна, 14/11

Відповідач: ОСОБА_9: м.Львів, вул.Пекарська, 93

Відповідач: ОСОБА_10: м.Львів, вул.Пекарська, 93

Третя особа: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ОСОБА_7 міської ради: м.Львів, пл.Галицька, 15

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Роста Трейд»: м.Київ, вул.Кіквідзе, 11

Повний текст судового рішення складено та підписано 08 лютого 2019 року.

Суддя: Шеремета Г. І.