Справа № 636 / 2202 / 19
№ 2 / 636 / 1391 / 19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

13 листопада 2019 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Ковригіна О.С.

при секретарі Фатєєвої С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Чугуївського міського суду Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання трудових відносин припиненими та стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_3 Миколайовича, в якому просив суд визнати припиненими його трудові відносини з відповідачем з 02.05.2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України, а також просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2016 року по лютий 2019 року у розмірі 96017 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.02.2016 року між ним та ФОП ОСОБА_2 , 1994 року народження, було укладено трудовий договір, він отримав посаду водія з оплатою праці з розрахунку мінімальної зарплати. Відповідач не здійснював оплату праці, затримував погашення витрат на заправку вантажного автомобіля на якому він здійснював перевезення вантажів.

Крім цього, йому стало згодом відомо, що ФОП ОСОБА_2 , який зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає: АДРЕСА_2 , за вище вказаною адресою реєстрації не знаходиться. За цією адресою немає, а ні адміністративної, ані житлової будівлі і зі слів мешканців села нікого там не має вже багато років. ФОП ОСОБА_2 ухиляється від безпосереднього спілкування, отримання поштової кореспонденції і вирішення трудового спору мирним шляхом.

Як наслідок, він втратив матеріальну (економічну) та будь яку іншу зацікавленість у перебуванні на посаді водія. Він бажає змінити місце роботи. Крім того, належного зв`язку із ФОП ОСОБА_2 , не має, що є перешкодою у вільному (прямому) звільненні його з посади водія за власним бажанням (відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю), та стало причиною звернення до суду.

Дане право його, як найманого працівника закріплене Кодексом законів про працю України. Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

На даний час відповідач не виплачуєте йому заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та не робив відрахування відповідних податків, що призвело до виникнення великої заборгованості, по його підрахункам сума якої складає по заробітній платі - за 2016 рік 8700 грн, за 2017 рік 38400 грн., за 2018 рік та січень 2019 року 48917 грн.. Всього без врахування компенсації за невикористану відпустку і відрахувань для сплати податків - 96017 грн.

Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, від нього до суду надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримав, та просив розгляд справи здійснити в його відсутність (а.с. 33).

Крім того, представник позивача - адвокат Кожушкова Л.А., яка діє на підставі ордеру серії ХВ №, в судове засідання не з`явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а.с. 39).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщений шляхом направлення судових повісток на його адресу, а також шляхом направлення SMS-повідомлення (SMS повістки) на 13.11.2019 року, що підтверджується довідкою про доставку SMS (а.с.38), про причини неявки суд не сповістив, відзиву на позов та заяву про розгляд справи без його участі суду не надав.

Суд відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність нез`явившихся учасників за наявними доказами справи.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

03.02.2016 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, він отримав посаду водія з оплатою праці з розрахунку мінімальної зарплати (а.с. 11). Позивач вказав, що відповідач не здійснював оплату праці, затримував погашення витрат на заправку вантажного автомобіля на якому він здійснював перевезення вантажів.

ФОП ОСОБА_2 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8,9), Однак, вбачається, що він фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить поштове повідомлення про вручення судового поштового відправлення (а.с. 36), та це вказує на те, що він за вище зазначеною адресою реєстрації не знаходиться .

Позивач зазначив, що він втратив матеріальну (економічну) та будь яку іншу зацікавленість у перебуванні на посаді водія. Він бажає змінити місце роботи. Крім того, належного зв`язку із ФОП ОСОБА_2 не має, що є перешкодою у вільному (прямому) звільненні його з посади водія за власним бажанням (відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю), що підтверджується копіями листів з відміткою про повернення (а.с. 14-17)

Частиною 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України визначено, зокрема, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

На даний час відповідач не виплачує позивачу заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та не робив відрахування відповідних податків, що призвело до виникнення заборгованості. По підрахункам сума якої складає по заробітній платі - за 2016 рік 8700 грн, за 2017 рік 38400 грн., за період з січня 2018 року та січень 2019 року 48917,00 грн. Всього без врахування компенсації за невикористану відпустку і відрахувань для сплати податків - 96017 грн., що вбачається, зокрема, з листа Головного Управління держпраці у Харківській області від 22.02.2019 року № К-86/К-153/02.02/12.-08/1942 щодо результатів перевірки (а.с. 19-21), та з заяви ОСОБА_1 від 18.04.2019 року (а.с. 25).

Крім того, відповідачем до суду не надано будь-яких письмових заперечень відносно оспорювання зазначеної суми заборгованості.

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною 1 та 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач на день розгляду справи позивачу не виплатив зарплату, будь-якого письмового ставлення до позову до суду не надав.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач 12.04.2019 року надіслав, рекомендованими листами з описами про вкладення на відомі йому адреси відповідача заяви про звільнення за власним бажанням з 02.05.2019 року (а.с. 12,13), листи із заявою про звільнення повернуто позивачу, а також те, що 18.04.2019 року позивач надіслав, рекомендованими листами на відомі йому Відповідача адреси також заяви про терміновий розгляд питання про виплату йому заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки. Також, просив надіслати на його адресу довідку про заборгованість по заробітній платі на момент звільнення та здійснити відповідні перерахування податків до ГУ ДФС у Харківській області (а.с. 25). Листи з зазначеними вимогами також було повернуто Позивачу.

Статтею 221 КЗпП України передбачено, зокрема, що трудові спори розглядаються: комісіями по трудових спорах; районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору.

Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, від 16.10.2007 р. № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

ФОП ОСОБА_2 проігнорував повідомлення позивача про його звільнення і не розглянув по суті його заяву про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладених на нього обов`язків, як керівника. З огляду на викладене, своєю бездіяльністю, яка виразилася в не розгляді та не вжитті заходів для прийняття рішення про звільнення Позивача в межах договору, порушив його трудові права, зокрема право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням, та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд.

Окрім цього, невнесення Відповідачем відповідних змін про звільнення з посади водія до Єдиного державного реєстру свідчить про те, що Відповідач не визнає припинення трудових відносин з ним та продовжує вважати його своїм працівником.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.5 ст.95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Положеннями ч. 1 та 2 ст. 116 КЗпП України передбачено, що При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд дійшов до висновку, що відповідач порушив гарантоване законом право позивача на оплату праці та право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням та вільного вибору праці, а отже і про обґрунтованість вимог позивача щодо припиненими його трудових відносини з відповідачем з 02.05.2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України, та стягнення на його користь з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з лютого 2016 року по лютий 2019 року у розмірі 96017 грн. та необхідності ухвалення рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно до п.2 ч.1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Крім того, оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 5-1, 22, 38, 94, 95, 115, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 1, 21 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 128, 223, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання трудових відносин припиненими та стягнення заборгованості по заробітній платі, - задовольнити.

Визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , з ФОП ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , а саме з 02.05.2019 року, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , з посади водія за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , (місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , та що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_6 , заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2016 року по лютий 2019 року у розмірі 96017 (дев`яносто шість тисяч сімнадцять) гривень.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , (місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_4 ) на користь держави суму судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Чугуївський міський суд Харківської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя -