РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Рівненський міський суд

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення права користування житловим приміщенням сервітуту,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення права користування житловим приміщенням сервітуту звернулась ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали, просять суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та встановити за ОСОБА_1 сервітутне право на користування квартирою №32 по вул.К.Савури, 1 в м.Рівне, належну на праві власності ОСОБА_2.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнали, просять суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2.

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про право власності на житло виданим 03 червня 1993 року Західелеваторагроспецбуд, пересувна механізована колона №338 з якого вбачається, що квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам його сімї ОСОБА_4, ОСОБА_2. Дублікат виданий згідно наказу УЖКГ №76/01 від 14 лютого 2003 року.

06 жовтня 2007 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб.

З дослідженого в судовому засіданні витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП Рівненське МБТІ №21004064 від 21 листопада 2008 року вбачається, що квартира за адресою Рівненська область м.Рівне, вул.Савура Клима (вул.Чкалова) буд.1 кв.32 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину /ВАЕ №775255 р №2-146 / 07.05.2003 / Перша Рівненська державна нотаріальна контора на праві приватної спільної часткової власності по 1/6 частці.

З дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 березня 2017 року посвідченого ОСОБА_5, державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрованої в реєстрі за №5-79 вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 08 липня 2016 року, зареєстрованого у реєстрі за №1247, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 19 липня 2016 року є його син ОСОБА_2. Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: Ѕ частки квартири №32, що у будинку №1, розташованому на вулиці Клима Савури в м.Рівне.

Тобто, позивач ОСОБА_2 є одноособовим власником квартири №32, що знаходиться в м.Рівне, вул.Клима Савури, буд.№1.

За час перебування у шлюбі позивача та відповідача, остання з дозволу батька позивача була зареєстрована у вищевказаній квартирі.

Дана обставина підтверджується дослідженою в судовому засіданні Будинковою книгою для прописки громадян, проживаючих у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як пояснив в судовому засіданні відповідач, що у 2010 році позивач виїхала з спірної квартири та забрала всі свої речі, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні актами від 10 лютого 2016 року, 03 березня 2016 року, 22 квітня 2016 року.

З дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського міського суду №569/15266/15-ц від 04 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано та даним рішенням встановлено обставини, які в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не потребують доказуванню сімейні відносини між сторонами не склалися і припинилися остаточно у вересня 2015 року внаслідок окремого проживання сторін.

Рішенням Рівненського міського суду від 12 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_7 забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку позовні вимоги позивача задоволено; визнано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №32 в будинку №1 по вулиці Клима Савури в м.Рівне; зняти ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1.

Сервітутне правовідношення виникає в силу Закону згідно з ч.1 ст.402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК право члені в сімї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи члена сімї власника житла. Таким чином, субєктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого член сімї.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України.

Виходячи з норми ст.64 ЖК України членами сімї є особи, які постійно спільно проживають та ведуть спільне господарство.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Тобто зі змісту вказаної норми вбачається, що члени сімї власника житла набувають сервітутне право користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сімї.

Стаття 156 ЖК України передбачає, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Договірні відносини щодо порядку та умов користування квартирою між сторонами відсутні.

Отже, сервітут це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.3 ст.402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Доказу звернення до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту позивачем не подано.

Верховний Суд України аналізуючи деякі питання застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ зазначив, що у разі виникнення спору між власником і членами його сімї суд повинен врахувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинна відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405,406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленості між ними і власником житла або законом.

Частина 1 ст.156 ЖК України передбачає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Оскільки позивачем набуте сервітутне право в силу закону, шляхом укладення шлюбу з відповідачем по справі, який на момент його укладення був однак з співвласників квартири АДРЕСА_3, розірвання шлюбу та зміна відносин між сторонам по справі не змінює сервітутних правовідносин.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7, умовою встановлення сервітуту є неможливість задовільнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Позивачем не надано доказів того, що задоволення потреби в користуванні житлом неможливо здійснити будь-яким іншим способом, з позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається порушення прав позивача, адже вона вже в силу закону має сервітутне право.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні позивач та її представник не довели заявлені ними позовні вимоги, а відповідач та його представник повністю їх спростували належними та допустимими доказами, тому у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,263,264,265,268,273,354 ЦПК України, ст.ст.402,405 ЦК України, ст.ст.64,156 ЖК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення права користування житловим приміщенням сервітуту відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії МЮ №153112 виданий 06 грудня 2007 року Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає ІНФОРМАЦІЯ_6, іпн..

Суддя :