Номер провадження: 22-ц/813/3678/19
Номер справи місцевого суду: 1512/2-1226/11
Головуючий у першій інстанції Пучкова І.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

апелянта ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_3 - адвоката Гаврилюка П.С.,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , про визнання договору дарування недійсним та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

12.02.2003 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа Фірма «Міар», про визнання угоди недійсною.

03.04.2003 року суддею Київського районного суду м. Одеси Васильків О.В. прийнято справу до свого провадження і призначено розгляд справи на 15 квітня 2003 року, на 11.30 год. (т.1, а.с.1).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2003 року забезпечено позов, накладено арешт на 2/5 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Надалі до справи було залучено в якості третьої особи ОСОБА_9

15.04.2003 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною, яку судом було прийнято до провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2005 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2003 року скасовано та постановлено нову, якою накладено арешт на 2/5 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.200).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2005 року забезпечено позов шляхом заборони Одеському міському управлінню земельних ресурсів проводити будь-які дії, пов`язанні з приватизацією земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с.204).

Однак, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.04.2007 року ухвали Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2005 року та від 29.11.2005 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.286).

17.10.2006 року до суду з позовною заявою звернулась Громадська правозахисна організація «Надія» в інтересах ОСОБА_7 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння (т.2, а.с.3-5).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.10.2006 року, під головуванням судді Домусчі С.Д. у справі було відкрито провадження (т.2, а.с.1).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року забезпечено позов, накладено арешт на 2/5 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ( т .2, а.с.143-144).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.09.2007 року скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року про забезпечення позову та передано питання про забезпечення позову на новий розгляд (т.2, а.с.216-217).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2007 року, під головуванням судді Домусчі С.Д. було об`єднано в одне провадження цивільні справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору даруванні від 4 квітня 2001 року, про визнання розписки від 4 квітня 2001 року договором позики та визнання його недійсним, визнання неукладеним договору оренди жилого приміщення від 4 березня 2004 року, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 2/5 часток жилого будинку АДРЕСА_1 в рівних частинах за ОСОБА_7 та ОСОБА_3 та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_6 про визнання недійсним договір дарування на ім`я ОСОБА_5 2/5 часток жилого будинку АДРЕСА_1 від 4 квітня 2001 року (т.2, а.с.253-254).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2007 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2008 року відмовлено представникові відповідача ОСОБА_6 у прийнятті зустрічної позовної заяви про відшкодування моральної шкоди завданої забезпеченням позову (т.3, а.с.54-55).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.05.2008 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2008 року.

17.09.2008 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилався на те, що забезпеченням позову він зазнав моральних страждань, стан його здоров`я погіршився у зв`язку із забезпеченням позову та він дуже погано переніс незаконне обмеження його прав судом.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Пучкової І.М. від 21.10.2008 року позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, про визнання розписки договором позики та визнання його недійсним, визнання неукладеним договору оренди жилого приміщення, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності в рівних частинах за ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , та за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування на ім`я ОСОБА_5 , визнання розписки договором позики та визнання його недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення, прийнято до провадження (т.3, а.с.106).

Ухвалами Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2008 року та від 25.11.2008 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача Громадської правозахисної організація «Надія» в інтересах ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про забезпечення позову (т.3, а.с.123).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2010 року позовну заяву ГПО «Надія», яка діяла в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 4 квітня 2001 року, про визнання розписки від 4 квітня 2001 року договором позики та визнання його недійсним, визнання неукладеним договору оренди жилого приміщення від 4 березня 2004 року, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 2/5 часток жилого будинку АДРЕСА_1 , в рівних частинах за ОСОБА_7 та ОСОБА_3 залишено без розгляду (т.4, а.с.34).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду (т.5, а.с.192).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.07.2013 року, апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року було повернуто (т.5, а.с.210-211).

Однак, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.02.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 року задоволено, скасовано ухвалу та передано справу для продовження розгляду (т.5, а.с.213-214).

Під час розгляду справи ОСОБА_3 неодноразово уточнювала позовні вимоги, останні були надані до суду 10.06.2014 року, які були прийняті до розгляду (т.6, а.с.38-41). Згідно з уточненою позовною заявою, позивачка просила визнати недійсним договір дарування 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , від 04.04.2001 року, посилаючись на те, що вона не мала наміру дарувати свою частину будинку незнайомій особі, але її ввели в оману та вмовили оформити договір позики під договір дарування.

За час розгляду справи, відповідач ОСОБА_1 також неодноразово уточнював зустрічні позовні вимоги, останні були надані до суду 06.06.2014 року, які були прийняті до розгляду (т.6, а.с.35-37). Згідно з уточненою зустрічною позовною заявою позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_8 46963,56 грн. боргу за договором позики та 3% річних за прострочення суми в розмірі 15331,99 грн., посилаючись на те, що відповідачки взяли в борг кошти у розмірі 6880 доларів США, проте, повернули лише 1000 доларів США, іншу суму до цього часу не повернули.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , про визнання договору дарування від 04.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сободаш З.П., за № 1576, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 2/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 ,недійсним, відмовлено повністю.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої забезпеченням позову, відмовлено повністю.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_11 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики від 04.04.2001 року відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , та постановлення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.7, а.с.31-38).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 , та постановлення нового, про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, а саме: визнати договір дарування, укладений між нею і ОСОБА_5 04.04.2001 року недійсним, визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 , витребувати ці частини житлового будинку із чужого незаконного володіння та в вселити ОСОБА_3 в цю частину житлового будинку.

Також заявник апеляційної скарги просила змінити рішення суду в частині розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_11 , а саме: змінити мотивувальну частину рішення, в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 не з тих підстав, що у ОСОБА_1 не було грошових коштів на надання боргу, а через те, що ОСОБА_3 взяла в борг у нього лише 3 650 доларів США і повернула вказані кошти у повному обсязі. В решті рішення суду просила залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.7, а.с.44-49).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень та відзивів на них (т.7, а.с.88-93, 99-100), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 та часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надала суду доказів її обману у вчиненні правочину, а також доказів того, що цей договір є удаваним.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 була власником 2/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування від 04.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сободаш З .П. за № 1576, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 2/5 частини вказаного житлового будинку.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що статтями 243, 244, 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення спірного договору, було передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Відповідно до статті 57 ЦК України 1963 року, угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому, саме позивач, як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

Однак, як було вказано вище, факт обману позивачкою ОСОБА_3 не доведений, а тому суд першої інстанції не знайшов підстав для визнання договору дарування частини будинку недійним, здійсненого внаслідок обману дарувальника - позивачки ОСОБА_3 .

При цьому, суд першої інстанції правильно вказав, що відмова у визнанні угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК України 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, пов`язана з тим, що позивачка ОСОБА_3 не заперечувала проти того, що самостійно і свідомо підписала оспорюваний договір.

Встановлення цієї обставини має важливе значення для визначення того, що позивач під час укладення правочину усвідомлювала його правову природу та юридичні наслідки.

Також заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 обгрунтовувала свої позовні вимоги і вимоги апеляційної скарги тим, що насправді нею і відповідачем ОСОБА_5 було вчинено інший правочин - договір залогу, згідно якого вона отримала в борг грошові кошти, а частину житлового будинку вона передала в залог.

Однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно ст. 58 ЦК України 1963 року, недійсною є угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Тобто, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Удаваний правочин, тобто, правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину повинна бути очевидною. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася.

Оскільки матеріали справи не мають доказів того, що спірний договір дарування 2/5 частин вищевказаного житлового будинку вчинено з метою приховати інший правочин, і що воля позивачки ОСОБА_3 при укладенні договору дарування була спрямована на настання інших правових наслідків, ніж ті, що визначені умовами цього правочину, суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови ОСОБА_3 в задоволенні її позовних вимог. При цьому, суд правильно виходив із того, що позивачка ОСОБА_3 не надала суду доказів на підтвердження того, що воля сторін договору була спрямована саме на укладення договору позики, в той час, як був укладений договір дарування, і що між сторонами виникли права та обов`язки, але не ті, що випливають зі змісту укладеного правочину.

Що стосується доводів ОСОБА_3 та її представника - адвоката Гаврилюка П.С. про те, що нею заявлені також інші позовні вимоги, а саме: про визнання договору дарування, укладеного між нею і ОСОБА_5 04.04.2001 року недійсним, про визнання за ОСОБА_3 право власності на 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 , про витребування цих частин житлового будинку із чужого незаконного володіння та про вселення ОСОБА_3 в цю частину житлового будинку, то вони є безпідставними.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що відповідно до останньої редакції уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просила лише визнати недійсним договір дарування 2/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 (т.6, а.с.38-41). Більше того, вкінці свого уточненого позову ОСОБА_3 особисто написала, що інших позовних вимог вона не висуває, надані вимоги є остаточними та вичерпними.

З цих підстав, та враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглядати позовні вимоги, які не були заявлені в суді першої інстанції та не були предметом судового розгляду.

Та обставина, на яку посилається заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 та її представник - адвокат Гаврилюк П.С. в суді апеляційної інстанції, що після укладеного договору дарування ОСОБА_3 продовжувала проживати у вказаній частині житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , що додатково свідчить про недійсність договору дарування, спростовується її заявою, в якій вона просить тимчасово пожити у вказаному будинку і зобов`язується його звільнити до 12 лютого 2002 року (т.1, а.с.25-а). Тобто вона усвідомлювала, що їй необхідно звільнити вказаний будинок, проте вона просила тимчасово пожити в ньому та звільнити його у строк до 12 лютого 2002 року.

Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , доводи її апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Разом з тим, що стосується рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , то воно є незаконним, в частині відмови йому в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, з урахуванням 3-х% річних.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що такої підстави відмови в позові як не доведення особою того факту, що в неї були грошові кошти для надання боргу, не перебачено діючим цивільним законодавством України.

Разом з тим, в матеріалах справи мається розписка ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 в борг 6880 доларів США (т.1, а.с.21).

Оригінал вказаної розписки був оглянутий в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 07.11.2019 року.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Верховний Суд в своїй постанові від 31 жовтня 2018 року в рамках справи № 707/2606/16-ц, провадження № 61-в8762св18 виразив правову позицію, згідно якої письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. При цьому, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником своїх зобов`язань за розпискою.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі статті 374 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року, було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 6880 грн., які позичальник зобов`язалась повернути.

Відповідно до статті 374 ЦК Української РСР, чинної на час укладення сторонами договору позики, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Стаття 161 ЦК Української РСР передбачала, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до вказівок закону, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Як зазначив ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві та його представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 із отриманих грошових коштів повернула лише 1000 доларів США, а 5880 доларів США повинен стягнути суд, що в еквіваленті станом на 07.07.2012 року складало 46 963,56 грн., та 3% річних за прострочення суми боргу в розмірі 15 331,99 грн., а всього у сумі 62 295, 55 грн. (т.6, а.с35-37).

При цьому, у відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, які були зазначені в уточненій позовній заяві, про що вказано вище.

В свою чергу, позивачка і заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 не надала суду жодних належних і допустимих доказів повернення ОСОБА_1 вказаних грошових коштів, а тому посилання її на ці обставини, є необгрунтованими і недоведеними.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що наявність у ОСОБА_1 оригіналу розписки про надання в борг грошових коштів ОСОБА_3 свідчить не про що інше, як про наявність у ОСОБА_3 боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 , які мають бути стягнуті за рішенням суду.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення вказаної суми боргу з ОСОБА_3 солідарно з відповідачкою ОСОБА_8 , то вони задоволенню не підлягають, так як матеріали справи не мають доказів того, що ОСОБА_8 брала грошові кошти в борг у ОСОБА_1 .

З цих підстав, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_8 і колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни судового рішення в цій частині.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 , та доводів своєї апеляційної скарги.

Разом з тим, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти позовних вимог ОСОБА_3 , та доводів своєї апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у вказаних частинах ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Разом з тим, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу з урахуванням 3-х % річних, є незаконним, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнути на його користь із ОСОБА_3 борг за договором позики у сумі 46 963,56 грн., та 3% річних за прострочення суми боргу в розмірі 15 331,99 грн., а всього у сумі 62 295, 55 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.п. 1,2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1ст.376, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 46963,56 грн. (сорок шість тисяч дев`ятсот шістдесят три гривні 56 копійок) - борг за договором позики та 3% річних за прострочення суми боргу в розмірі 15331,99 грн. (п`ятнадцять тисяч триста тридцять одну гривню 99 копійок), а всього у сумі 62 295, 55 грн. (шістдесят дві тисячі двісті дев`яносто п`ять гривень 55 копійок).

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра