Справа № 309/5648/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

за участі секретаря - Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хустського районного суду від 24 січня 2018 року (головуючий суддя Кемінь В.Д.) в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

ПАТ КБ «ПриватБанк» у листопаді 2015 року звернувся в суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що 19.02.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (після зміни назви - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», далі - Банк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №К022-08/Ф, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 95000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір поруки з ОСОБА_2 Банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі та видав кредитні кошти. Натомість ОСОБА_1 порушив свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 28.10.2015 становить 427547,97 доларів США, з яких: 60000 доларів США - заборгованість за кредитом; 98751,90 доларів США - заборгованість за процентами; 1635,76 доларів США - заборгованість з комісії; 267160,31 долари США - пеня. В той же час, Банк просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 143000 доларів США (еквівалент 3268980 грн.), яка, згідно наданого Банком розрахунку, складається із заборгованості за тілом кредиту - 60000 доларів США, та загальний залишок заборгованості за відсотками - 83000 доларів США (а.с.4-15).

Рішенням Хустського районного суду від 24 січня 2018 року в задоволенні даного позову відмовлено.

На таке рішення Банк подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що Банком було надано кредитний договір, додаткову угоду до нього та розрахунок заборгованості, які не спростовані відповідачем, а тому підтверджують розмір боргу. Суд упереджено розглянув справу, відхиливши такий розрахунок, і при цьому не викликав представника позивача для надання особистих пояснень та не висував банку вимог щодо надання інших доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Банку та представника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла таких висновків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що вимоги про стягнення заборгованості за кредитом були задоволені рішенням Хустського районного суду від 13.01.2011, а при достроковому стягненні судом основного грошового боргу нарахування відсотків за користування кредитом припиняється.

Судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погоджується виходячи з наступного.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №К022-08/Ф від 19.02.2008, за умовами якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 19.02.2008 по 18.02.2012 у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 50 000 доларів США під 15.65% річних (а.с.22-24).

Також 19.02.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого остання поручилася за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором №К022-08/Ф від 19.02.2008 (а.с.27).

22.02.2008 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якої, зокрема, збільшено розмір поновлюваної кредитної лінії до 95 000 доларів США (а.с.24 на звороті).

В той же час встановлено, що фактично боржником було отримано в кредит кошти в загальній сумі 60000 доларів США. Виходячи з цієї суми Банком проведено розрахунок заборгованості (а.с.4-15).

Позичальник належним чином не виконував своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого Банк уже звертався до суду, та рішенням Хустського районного суду від 13.01.2011 у справі №2-143/2011, яке набрало законної сили, із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором №К022-08/Ф від 19.02.2008 у розмірі 600 493,04 грн. (а.с.45-46).

При цьому з даного рішення вбачається, що складовими заборгованості, яка склалась станом на 06.11.2009 та стягнута за цим судовим рішенням, є: 480828 грн. - заборгованість за кредитом; 2508,32 грн. - нараховані відсотки; 82297 грн. - прострочені відсотки; 375,52 - заборгованість нарахованої комісії; 10792 грн. - заборгованість простроченої комісії та 23693,20 грн. пеня.

Наразі Банк ставить питання про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 143000 доларів США, з яких: 60000 доларів США - заборгованість за кредитом; та 83000 доларів США - заборгованість за процентами (а.с.15).

Позивач, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості станом на 06.11.2009, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

При цьому, як слідує з вказаного судового рішення, з боржника уже стягнуто заборгованість по тілу кредиту в розмірі 480 828 грн., що згідно офіційного курсу НБУ на той період становить 60000 доларів США. Кредитор не вправі повторно ставити питання про стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 60 000 доларів США, а тому така вимога Банку задоволенню не підлягає як безпідставна.

Представник Банку в судовому засіданні апеляційного суду вказала, що з боржника слід стягнути суму відсотків, які нараховані за період з 06.11.2009 по 28.10.2015 (оскільки рішенням Хустського районного суду від 13.01.2011 у справі №2-143/2011 стягнуто заборгованість, яка склалась станом на 06.11.2009) в сумі 102789,99 доларів США (а.с. 183-192) - оскільки рішення Хустського районного суду від 13.01.2011 не виконано, а з ухваленням судом цього рішення зобов?язання за кредитним договором не припинилось і проценти за користування кредитом Банком нараховані правомірно.

Колегія суддів констатує, що пред?явивши до боржника позов про стягнення заборгованості станом на 06.11.2009, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги Банку.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 18 лютого 2012 року.

В той же час, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за судовим рішенням заборгованість за кредитним договором стягнута у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України,

Такий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, провадження N 14-154цс18.

У цій Постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося з пред'явлення до позичальника позову про стягнення заборгованості станом на 06.11.2009, то вимога позивача про стягнення нарахованих в подальшому процентів є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Інша ж частина відсотків вже стягнута судовим рішенням від 13.01.2011, що унеможливлює повторне їх стягнення.

З вимогою про стягнення коштів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України Банк не звертався.

Таким чином, пред'явлений Банком позов не ґрунтується на нормах матеріального права, є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції в цілому вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував Закон та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Посилання банку, що надані ним кредитний договір, додаткова угода до нього та розрахунок заборгованості підтверджують наявність заборгованості є недоречним, позаяк така позиція суперечить обставинам, встановленими судовим рішенням, яке набрало законної сили, та зазначеному вище висновку Великої Палати Верховного Суду.

Твердження Банку про упередженість суду через те, суд що не викликав представника позивача для надання особистих пояснень та не висував Банку вимог щодо надання інших доказів є безпідставним. Зокрема, Банк неодноразово належним чином повідомлявся про час і місце судового розгляду, однак представник Банку в судові засідання не з'являвся, а лише подавав заяви про розгляд справи за його відсутності. З огляду на викладене, суд вірно вирішив справу на підставі наявних доказів. Колегія суддів констатує, що представник Банку мав реальну можливість, з'явившись хоча б одне судове засідання, надати особисті пояснення по справі щодо розміру заборгованості, чим він не скористався. При цьому апелянт жодним чином не обґрунтовує, що саме могли дати такі особисті пояснення для правильного вирішення справи, зважаючи на безпідставність позовних вимог.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо упередженості суду під час розгляду даної справи не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги висновків суду щодо твідмови у задоволенні позову не спростовують. Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду від 24 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 березня 2019 року.

Головуюча: Судді: