Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 530/1870/16-ц

провадження № 61-19414св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: Опішнянська селищна рада Зіньківського району Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

представники Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області: Буднік СергійВолодимирович, Гонжак Катерина Ігорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Зінківського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2017 року в складі судді Должко С. Р. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року в складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про скасування державного акта на право колективної власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування господарської споруди.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до технічного паспорту на вказану нежитлову будівлю, інвентаризаційна справа № 1-0444-15, реєстровий номер 13, будівля розташована на земельній ділянці, площею 0,1780 га.

З метою оформлення права власності на указану земельну ділянку він звертався до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області та рішенням ради від 15 квітня 2015 року йому було надано дозвіл на виготовлення документації щодо відведення земельної ділянки, загальною площею 0,1780 га для ведення особистого селянського господарства без зміни цільового призначення.

На стадії виготовлення технічної документації стало відомо, що указана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, а тому її розпорядником є Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Позивач звертався із відповідною заявою до відповідного управління, проте йому було повідомлено про те, що указана земельна ділянка відноситься до земель колективної власності, а тому Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області немає повноважень щодо розпорядження такими землями. Крім того, спірна земельна ділянка увійшла до державного акта на право колективної власності на землю від 07 березня 1996 року НОМЕР_1 на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просив скасувати державний акт на право колективної власності на землю від 07 березня 1996 року НОМЕР_1 на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області в частині передачі у колективну власність земельну ділянку, площею 0,1780 га, яка розміщена за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку для обслуговування господарської споруди, а саме нежитлової будівлі (ангару-складу), яка розміщена за адресою: АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У серпні 2017 року Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2018 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня

1999 року ОСОБА_3 є власником нежитлової будівлі (ангар - склад для зберігання зерна та зерносховище), розташованої по АДРЕСА_1, право власності на яке зареєстровано

13 травня 2015 року про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з рішеннями Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області від 15 квітня 2015 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» та від 13 жовтня 2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без зміни цільового призначення за адресою: АДРЕСА_1» ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення документації щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1780 га для ведення особистого селянського господарства без зміни цільового призначення із земель для ведення особистого селянського господарства для оформлення права власності та надано дозвіл останньому на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

08 вересня 2016 року ОСОБА_3, у зв'язку із тим, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту та розпорядником такої ділянки є Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області», звертався до такого управління із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,1780 га для ведення особистого селянського господарства на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області за межами населеного пункту.

18 жовтня 2016 року Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повідомило ОСОБА_3 про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель колективної власності та Головне управління не має повноважень щодо розпорядження землями колективної власності.

Відповідно до повідомлення Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастру № 31-28-0.27-17286/2-16 за інформацією Відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області спірна земельна ділянка належить до земель колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства «Жовтень» (далі - КСП «Жовтень»), право власності якого підтверджується актом на право колективної власності на землю

від 07 березня 1996 року, серія НОМЕР_2.

Також, судом установлено, що на час розгляду справи судами попередніх інстанцій процес розпаювання земель колективної власності КСП «Жовтень» не завершений.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 30 ЗК України встановлено, що при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, 13 квітня 2016 року в справі

№ 6-253цс16 та 12 жовтня 2016 року в справі № 6-2225цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Таким чином, суди, правильно дійшовши висновку щодо відсутності правових підстав для скасування державного акта на право колективної власності, у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернули, не встановили, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірили доводів позивача й не надали належної правової оцінки поданим ним доказам, вказавши, що відсутні підстави для визнання права власності за набувальною давністю, залишили поза увагою положення частини першої статті 120 ЗК України, на яку посилалася позивач, не врахували роз'яснень Верховного Суду України, відповідно до яких позивач як власник будівлі набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру його частки у спільній власності на вказаний будинок, а тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування господарської споруди, а саме нежитлової будівлі (ангару-складу).

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року в частині позову ОСОБА_3 до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування господарської споруди скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення судів попередніх інстанцій втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило