Номер провадження: 22-ц/813/6618/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу адвоката Берназ Альони Вікторівни, представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Шенцевої О.П., -

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 07 лютого 1998 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб.

Від шлюбу у сторін є спільні діти - ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_4 , 2008 року народження.

Однак, спільне життя з відповідачем не склалося, вони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства.

Також позивач зазначив, що спору щодо поділу майна між сторонами немає, також не має спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей.

На підставі викладеного, враховуючи те, що подальше спільне життя сторін та збереження їх шлюбу неможливо та суперечитиме інтересам позивача, так як шлюб має лише формальний характер, позивач просив розірвати між ними шлюб.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволений. Шлюб, зареєстрований 07 лютого 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 67, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Діти - ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_4 , 2008 року народження, після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір`ю - ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу за ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_2 ».

Не погодившись з рішенням суду в часині визначення місця проживання дітей, ОСОБА_6 , представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення в частині визначення місця проживання дітей після розірвання шлюбу з матір`ю змінити в резолютивній частині, виключивши абзац «Діти - ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_4 , 2008 року народження, після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір`ю - ОСОБА_2 », посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_6 , представник ОСОБА_1 . зазначила, що суд при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач звертаючись до суду з позовом, у своїй позовні заяві просив лише про розірвання шлюбу, проте суд вирішив питання про місце проживання дітей.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу не оскаржується.

Відзиву до суду надано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає зміні з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі п. 2 ч. 1 ст.. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає не в повній мірі з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, та у сторін від шлюбу є діти: ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_4 , 2008 року народження та відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги наявність малолітніх дітей, визначив місце проживання неповнолітніх дітей з матір`ю.

Однак, з висновком суду першої інстанції про визначення місця проживання дітей, колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 08 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати шлюб, зареєстрований 07.02.1998 року відділом РАГС виконкому Одеської міської ради, актовий запис №67, між ним та ОСОБА_2 .

При цьому позивач зазначив, що у сторін від шлюбу є спільні діти - ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_4 , 2008 року народження.

Також позивач зазначив, щодо питань, що стосуються неповнолітніх дітей спору немає.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Вирішуючи позов по суті, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, оскільки вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначивши місце проживання неповнолітніх дітей з матір`ю.

Також в процесі розгляду справи позивач ОСОБА_1 не ставив питання про визначення місця проживання неповнолітніх дітей та з уточненими позовними вимогами ОСОБА_1 до суду не звертався.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім цього, при вирішенні справи такої категорії судом повинні враховуватися й положення ст. ст. 19, 158 СК України, згідно з якими при розгляді судом спору щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування; орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, який приймається на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають значення для справи; суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 в позовній заяві посилався на те, що спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не має.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачкою у справі ОСОБА_2 позову щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей із нею не подавалося та вимог щодо цього не заявлялося, однак місцевий суд в порушення вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України з цього приводу ухвалив рішення та визначив місцем проживання обох дітей із матір`ю.

Визначаючи місцем проживання дітей із відповідачкою, суд першої інстанції не мотивував вказаний висновок, та не зазначив, яким чином це буде сприяти якнайкращим інтересам дітей, та на підставі яких доказів він прийшов до даного висновку.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам законодавства та підлягає зміні, з виключенням із резолютивної частини посилання про визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , представника ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року - змінити.

Виключити третій абзац резолютивної частини рішення суду: «Діти: ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_4 , 2008 року народження, після розірвання шлюбу залишаться проживати з матір`ю - ОСОБА_2 ».

В інший частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 листопада 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра