Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюка В.В., секретаря судового засідання Добривечір А.О., за участю представників позивача Михалюк К.О., Карманової О.М., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Державного підприємства «Сервісно - видавничий центр» до ОСОБА_2 , про стягнення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2015 року Державне підприємство «Сервісно - видавничий центр» (надалі за текстом - позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач), про стягнення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26.10.2013 року позивачу стало відомо, що відповідач, з яким позивач перебував у трудових відносинах, потрапив у ДТП, внаслідок якої службовий автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 18.11.2013 року відповідача звільнено від адміністративної відповідальності та закрито провадження у справі № 367/8214/13-ц на підставі ст. 18 КУпАП.

Проведеним автотоварознавчим дослідженням встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , у результаті ДТП, яка сталась 26.10.2013 року, станом на момент проведення експертного дослідження матеріальна шкода становить 201 533, 20 грн., вартість відновлювального ремонту 410 244, 95 грн.

Посилаючись на викладені обставини, положення ст. 22, ч.1 ст.1166, ч.1 ст.1171 ЦК України, а також на те, що відповідач 26.10.2013 р. (на момент потрапляння в ДТП) у вихідний день використовував службовий автомобіль, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь завдану майнову шкоду та вартість відновлювального ремонту в зазначених сумах та судові витрати.

На виконання вимог п.2 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи.

26.10.2015 р. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва у даній справі відкрито провадження (а.с. 49).

10.11.2015 р. відповідачем через канцелярію Подільського районного суду м. Києва подано заперечення проти позовної заяви, згідно якого останній акцентує увагу на тому, що ДТП трапилось за умови крайньої необхідності, про що вказано в Постанові Ірпінського міського суду Київської області від 18.11.2013 року (а.с. 54-55).

21.01.2016 р. відповідачем надано додатково пояснення по справі, згідно з якими, з урахуванням позиції позивача про стягнення з нього витрат, як з працівника позивача, просив, у відповідності до ст. 233 КЗпП України - застосувати до даного спору наслідки пропуску річного строку позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову (а.с. 58-59). Аналогічні пояснення відповідачем подано 07.03.2017 р. (а.с. 185-186).

22.06.2016 р. позивачем через канцелярію Подільського районного суду м. Києва подано доповнення до позовної заяви, де останнім наголошено на тому, що відповідач користувався в суботу службовим автомобілем для власних потреб, не виконуючи трудових обов`язків, адже наказ або розпорядження про залучення до роботи у вихідний день (як це передбачає ст. 71 КЗпП України та п. 3.4 Колективного договору) директором підприємства не видавалось (а.с. 173-174). В судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені вимоги, просили їх задовольнити з урахуванням використання відповідачем службового автомобіля у вихідний день без виконання на те трудових обов`язків.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини крайньої необхідності під час ДТП, а також закінченню строку позовної давності для стягнення з працівника підприємства завданих збитків.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд вважає, що доводи позивача є необґрунтованими, в той час, як доводи відповідача заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Судом встановлено та не заперечується учасниками процесу, що 26.10.2013 року приблизно о 08:15 год. на автодорозі Київ - Ковель 22 км + 900 м, водій, керуючи автомобілем «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на перешкоду, а саме: паркан та дерево, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження.

Відповідно до Постанови Ірпінського міського суду Київської області від 18.11.2013 року провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно відповідача закрито на підставі ст. 18 КУпАП, встановлено вчинення дій при ДТП в стані крайньої необхідності (а.с. 14-15).

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, у розумінні вказаних вимог, постанова суду носить преюдиційний характер щодо правових наслідків дій відповідача.

Також, згаданим судовим рішенням встановлено, що в суді відповідач, свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП не визнав, та пояснив, що перед ДТП на його полосу руху виїхав автомобіль чорного кольору з ввімкненими фарами та рухався в лоб його автомобіля, тож щоб уникнути зіткнення - відповідач різко повернув вправо і здійснив наїзд на огорожу та правим крилом зачепив дерево.

Стан крайньої необхідності відповідача на момент ДТП підтверджено показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які допитані в рамках розгляду справи про адміністративне правопорушення (а.с. 14).

Крім того, не заперечувалось учасниками процесу і підтверджується матеріалами справи, що автомобіль ««Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , станом на 26.10.2013 року, належав державі та був переданий на баланс позивачу і закріплений такий службовий автомобіль був саме за відповідачем (а.с. 16, 36-37, 40, 74).

Зважаючи на те, що автомобіль отримав механічні пошкодження 26.10.2013 року, ФОП - судовим експертом Барболюком В.С. складено висновок № 6 експертного автотоварознавчого дослідження від 19.03.2015 р.

З висновку вбачається, що матеріальна шкода становить 201 533, 20 грн. та вартість відновлювального ремонту 410 244, 95 грн. (а.с. 22-33).

У відповідності до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст.29, п.32.7 ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (п.1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092).

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В свою чергу, за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Положеннями ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Суд не може погодитись із твердженням представників позивача щодо застосування при прийнятті рішення виключно приписів ст. 1166 ЦК України, за умови використання відповідачем службового автомобіля в поза робочий час, а саме у вихідний 26.10.2013 р., з огляду на правовідносини, які склались між сторонами.

Так, не заперечувалось учасниками процесу і підтверджується матеріалами справи, перебування на час ДТП сторін у трудових відносинах (а.с. 35).

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України).

За змістом ч.1 ст.3 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - КЗпП України) трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Виконуючи приписи ст. 264 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним учасниками судового процесу, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КЗпП України працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

За змістом п. 4 ч.1 ст. 134 КЗпП України, яка передбачає випадки повної матеріальної відповідальності, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані.

Згідно ч.1 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно положень ч.ч.1, 3 ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Відповідно до ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

За змістом ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень п.п.2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судовому розгляду підлягають, крім іншого, заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток. Виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, стороною позивача не доведений факт керування відповідачем транспортним засобом на момент ДТП в позаробочий час.

При цьому, твердження позивача про використання відповідачем службового автомобіля у вихідний день, в особистих цілях, спростовується наданим відповідачем подорожнім листом легкового автомобіля серії 02-АВ № 077957 від 26.10.2013 р., згідно якого виїзд службового автомобіля під керуванням відповідача з гаражу відбувся 26.10.2013 р. о 07:30 год. (а.с. 144). Даний лист містить інформацію про потрапляння такого автомобіля в ДТП (звоторній аркуш справи № 144).

Згідно абз. 2 ч. 2.1. розділу 2 Положення про порядок застосування подорожніх листів службового автотранспортного засобу у державному підприємстві «Сервісно-видавничий центр Міністерства доходів і зборів України», затвердженого директором ДП «Сервісно-видавничий центр Міністерства доходів і зборів України», Подорожній лист службових автотранспортних засобів оформляється тільки на один робочий день, а відтак, видача такого листа відбулась у зв`язку з службовою необхідністю на виконання відповідачем трудових обов`язків (а.с. 147-149).

Крім того, слід зазначити, що позивачем, враховуючи положення ст.ст. 12, 76-83 ЦПК України, не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про заборону видачі службового автомобіля у вихідний день, за умови відсутності наказу або розпорядження керівника позивача, щоб давало суду підстави вважати, що відповідач 26.10.2013 р. скористався службовим автомобілем на власний розсуд, поза виконанням трудових обов`язків.

В той час, як п. 3.12 Колективного договору передбачено, що працівникам з ненормованим робочим днем - передбачена щорічна додаткова відпустка (а.с. 105), та посада відповідача наявна в переліку посад в професій працівників позивача, які мають право на щорічну додаткову відпустку за ненормований робочий день (а.с. 113).

Інших обставин, які б, з врахуванням положень ст.ст. 134, 135-1 КЗпП України, давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, при розгляді справи не встановлено.

А відтак, враховуючи вищезазначене, в розрізі доповнень до позовної заяви, де позивачем зазначено про не розповсюдження на правовідносини, що склались між сторонами, норм трудового законодавства, - суд погодитися не може.

Суд також відхиляє доводи сторони відповідача щодо пропущеного строку для звернення до суду з даним позовом, оскільки норма ст. 233 КЗпП України застосовується у випадку, коли відповідальність працівника (відповідача) за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком останнього.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зважаючи на відмову у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 22, 1166, 1171 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 130, 131, 135, 136-138 КЗпП України, ст.ст. 4, 12, , 22, 77, 78, 81, 82, 279, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов Державного підприємства «Сервісно - видавничий центр» до ОСОБА_2 , про стягнення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди - залишити без задоволення;

Повне найменування:

позивач - Державне підприємство «Сервісно - видавничий центр» (Код , місцезнаходження: м. Київ, вул. Нижньоюрківська, буд. 6);

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Подільського районного

суду м. Києва В.В. Гребенюк