Справа № 428/7521/17
Провадження №2/428/970/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019р. Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання гаражу об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності,

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання гаражу об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності, мотивуючи вимоги тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 з 18.10.1980р. по 20.08.2002р.. В період шлюбу їх родина, в особі ОСОБА_4 уклала договір з Сєвєродонецьким підприємством МЖК «Мрія», згідно з яким МЖК «Мрія» передає пайовику ОСОБА_4 у власність гараж в двоповерховому гаражному комплексі по АДРЕСА_1. Пайова участь родини в особі ОСОБА_4 виразилася у фінансуванні будівництва гаражу, будівництво котрого було завершене у 1995 році. Родина позивача повністю оплатила фінансування будівництва гаража, проте право власності на гараж не було оформлено з незалежних від сторін причин. Родина користувалась зазначеним гаражем, відповідач ставив їх автомобіль, котрий залишився відповідачу після розірвання шлюбу. 07.07.2017р. позивач ОСОБА_3, від своєї приятельки дізналася, що відповідач продає їхній гараж за 5000доларв США, що складає 129824грн.. Відповідно, на думку позивача ОСОБА_3, її доля складає - 64912грн., тобто 1/2 частка. Позивач вважає, що відповідач ввів позивача в оману та приховав той факт, що у 2014р. звернувся до суду з позовом про визнання права власності за ним на спірний гараж, тим самим заволодів спільно нажитим майном. У зв'язку з викладеним вважає, що спірний гараж АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, у зв'язку з тим, що був придбаний сторонами у період перебування в зареєстрованому шлюбі, за кошти належні сторонам. Тому, позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом і просить суд: 1) поновити їй строк позовної давності з 07.07.2017р., у рамках якого вона має право звернутися до суду з вимогами про захист порушеного цивільного права; 2) визнати гараж АДРЕСА_1, загальною площею 19,4кв.м. об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3; 3) визнати за ОСОБА_3, і.н.НОМЕР_1 право власності на 1/2 частку гаража АДРЕСА_1, загальною площею 19,4кв.м.; 4) визнати за ОСОБА_4, і.н.НОМЕР_2, право власності на 1/2 частку гаража АДРЕСА_1, загальною площею 19,4кв.м.; 5) стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору.

14.11.2018р. до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшов відзив відповідача ОСОБА_4 на позовну заяву.

26.11.2018р. до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшла відповідь представника позивача ОСОБА_1 на відзив.

Представник позивача ОСОБА_1 у вступному слові позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у відповіді на відзив. Додатково пояснив, що гараж був придбаний у період шлюбу, однак на моменту розірвання шлюбу право власності на нього взагалі не було зареєстровано, тому сторони мали право ділити матеріали, з яких він був побудований. 05.03.2019р. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 у вступному слові позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що право власності на спірний гараж було зареєстровано за відповідачем лише у 2015р., а встановити право власності на будівельні матеріали не можливо у зв'язку зі спливом строку позовної давності. 05.03.2019р. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності відповідача.

Дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3, виданого Сєвєродонецьким відділом ЗАГС Ворошиловградської області від 18.10.1980р., викладеного російською мовою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 уклали шлюб 18.10.1980р.н., про що зроблено запис №891, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 (рос. мовою). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Сєвєродонецького міського управління юстиції в Луганській області від 20.08.2002р., шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис №421. Відповідно до копії Договору №94-360 від 20.12.1994р., укладеного між Сєвєродонецьким підприємством «МЖК «Мрія» , далі іменоване - «Підрядник», та ОСОБА_4, далі іменованим «Пайовик», предметом договору є будівництво та передача Підрядником Пайовику у власність одного гаражу у двоповерховому гаражному комплексі по АДРЕСА_1. Пайова участь Пайовика виражається у його фінансуванні. Підрядник зобов'язується побудувати гараж в строк до 31.12.1994р.. Передача гаража у власність Пайовика здійснюється у порядку, передбаченому діючим законодавством України протягом 30 днів з дня прийняття у встановленому порядку двоповерхового гаражу по АДРЕСА_1. Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.01.2014р. по цивільній справі №428/9627/13-ц, за ОСОБА_4 визнано право приватної власності на гараж АДРЕСА_1, загальною площею 19,4кв.м.. Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №104763013 від 23.11.2017р., об'єкт нерухомості (гараж з підвалом, Г, Пд), розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області №428/9627/13-ц, виданого від 24.01.2014р..

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому, норми ст. 163 СК України зазначають, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

З положень ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

При цьому, суд приймає до уваги посилання сторони відповідача щодо пропуску строку позовної давності на звернення до суду та наявність клопотання позивача щодо поновлення пропущеного строку для звернення з позовом до суду. З огляду на що, суд зазначає, що відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В той же час, абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

В обґрунтування наявного у позовній заяві клопотання вбачається, що позивач ОСОБА_3 дізналася про порушення свого права 07.07.2017р. від своєї приятельки, тому у позовній заяві просить суд поновити строк для звернення до суду саме з цієї дати.

Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 80, ч. 1 ст. 81, ст. 89 ЦПК України, Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, суд звертає увагу, що будь-яких уточнень позовної заяви стороною позивача не заявлено, тому суд не може прийняти до уваги посилання представника позивача ОСОБА_1, про те, що позивач ОСОБА_3 дізналась про порушення свого права з 13.07.2017р. - моменту отримання інформаційної довідки. Оцінюючи обставини, викладені позивачем ОСОБА_3 в обґрунтування вищевказаного клопотання, суд зауважує, що стороною позивача не було надано жодного належного та допустимого доказу стосовно того, що саме 07.07.2017р. позивач ОСОБА_3 дізналася про наявність порушень свого цивільного права, при цьому, наявна в матеріалах справи роздруківка оголошення (а.с. 10) не може бути прийнятою судом в якості доказу по справі з огляду на те, що з неї неможливо встановити достовірну інформацію, оскільки вона не має відповідних реквізитів. Посилання представника позивача ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 07.02.2018р. по справі №654/5243/14-ц також не можуть бути прийняті судом, оскільки викладений правовий висновок стосується відносин, які хоча й схожі, однак містять в собі різні обставини справи.

Крім того, матеріали справи містять в собі докази, які підтверджують факт наявності приватної власності щодо спірного гаражу, яка виникла у відповідача ОСОБА_4 з моменту державної реєстрації 27.11.2015р. на підставі рішення суду від 24.01.2014р.. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу більше 12 років спірним гаражем не користувалась, як співвласник спірного майна, та в повній мірі не реалізовувала своє право власності на нього. А в період шлюбу сторонами було набуто право спільної сумісної власності лише на будівельні матеріали, про поділ яких сторони Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, викладені ОСОБА_3 в обґрунтування свого позову не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання гаражу об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що у задоволенні позову було відмовлено і відповідач не заявляв про наявність у нього судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 43-44, 47-49, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України , суд -

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2, паспорт громадянина України серія НОМЕР_5) до ОСОБА_4 (і.н. НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_2, паспорт громадянина України серія НОМЕР_6) про поновлення строку позовної давності з 07.07.2017р., у рамках якого вона має право звернутися до суду з вимогами про захист порушеного цивільного права; визнання гаражу АДРЕСА_1, загальною площею 19,4кв.м. об'єктом права спільної сумісної власності; визнання за кожним права власності на 1/2 частку гаража АДРЕСА_1, загальною площею 19,4кв.м.; стягнення витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя І. О. Юзефович