Провадження №2/523/1860/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2019 р. м.Одеса Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

за участю секретаря - Дзюба Г.І.

представника позивача, адвокат - Аруцевої І.Г.

представника відповідача, адвоката - Бузової Т.Г.

представника відповідача - Козловської -Дєгтяренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, третя особа: Комунальне підприємство «ЖКС «Пересипський», про визнання членом сім`ї померлого наймача, визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а також за зустрічним позовом Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради до ОСОБА_2 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, третя особа: Комунальне підприємство «ЖКС «Пересипський», про визнання членом сім`ї померлого наймача, визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так позивач стверджує, що з 1998 року, він, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство.

На підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» ОСОБА_4 було видано ордер на житлову площу в гуртожитку - кімнату АДРЕСА_5 .

З часу вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стали проживати разом в даній кімнаті та весті спільний побут. Дані обставини можуть підтвердити свідки.

Приблизно п`ять років тому ОСОБА_4 стала хворіти, були виявлені проблеми з печінкою. В першій половині 2016 році на ОСОБА_4 було здійснено напад та нанесено їй тілесні ушкодження, які в подальшому призвели до різкого погіршення її здоров`я, а в подальшому і до смерті.

ОСОБА_4 стала втрачати зір, загострилися хронічні захворювання. За весь час захворювання у лікарні ніхто з родичів, у тому числі відповідач ОСОБА_3 , не піклувалися та навіть не відвідували її.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла в лікарні. ОСОБА_2 її поховав за власний рахунок.

На протязі часу сумісного проживання з ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_2 сплачував комунальні та інші платежі, приймав участь у витратах на утримання та збереження спільного майна. Після смерті ОСОБА_4 позивач також продовжує оплачувати усі необхідні платежі.

Через деякий час після того як ОСОБА_4 померла, ОСОБА_2 дізнався, що в його кімнаті прописаний племінник покійної ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . Однак позивач взагалі не знав, що ОСОБА_4 надала згоду на реєстрацію ОСОБА_3 у квартирі, оскільки останній в кімнаті ніколи не проживав.

Позивач стверджує, що ОСОБА_4 бажала його зареєструвати у своїй кімнаті, про у ОСОБА_2 були проблеми з отриманням паспорта громадянина України, а тому його не мали можливості зареєструвати. Паспорт громадянина України був отриманий позивачем ОСОБА_2 лише в серпні 2016 року, тобто через 2 місяці після смерті ОСОБА_4 .

Позивач стверджує, що він іншого житла не має, а з 24.02.2017 року він був вимушений зареєструватися в Центрі для безпритульних осіб по АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, позивач просив:

1.Визнати ОСОБА_2 членом сім`ї померлого наймача кімнати АДРЕСА_5 ОСОБА_4 ;

2.Визнати за ОСОБА_2 право на користування кімнатою АДРЕСА_5 на умовах наймача;

3.Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом кімнатою АДРЕСА_5 . (а.с. 2-5)

Суворовська районна адміністрація Одеської міської Ради звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про виселення. В обґрунтування зустрічних позовних вимог Суворовська районна адміністрація Одеської міської Ради посилається на наступні обставини. Так, Суворовській районній адміністрації Одеської міської ради стало відомо щодо самовільного зайняття житлової площі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_5 , в якій була зареєстрована до дня смерті ОСОБА_4 , та на сьогодні зареєстрований її племінник ОСОБА_3 .

Житловий будинок АДРЕСА_2 знаходиться на балансі Комунального підприємства Житлово-комунальній сервіс «Пересипський», а кімната АДРЕСА_5 , яка знаходилась у користуванні померлої ОСОБА_4 не приватизована та знаходиться у комунальній власності громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та оперативному управлінні Суворовської районної адміністрації.

Згідно із довідкою (випискою із домової книги про склад сім`ї та реєстрації) рахунок на квартиру було відкрито на ім`я ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.06.2016 р. актовий № 459646.

09 червня 2006 року ВАТ «Одессільмаш» на ім`я гр. ОСОБА_4 було видано ордер на право заняття жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_5 . На даний час в кімнаті АДРЕСА_5 зареєстрований ОСОБА_3 .

Однак, дану кімнату самовільно зайняв приміщення та мешкає ОСОБА_2 , не маючи на це законних підстав.

На підставі викладеного, Суворовська районна адміністрація Одеської міської Ради просить виселити ОСОБА_2 з незаконно займаного ним житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5 без надання іншого житлового приміщення. (а.с.104-107)

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , а також його представник ОСОБА_6 просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а зустрічний позов залишити без задоволення. Так позивач ОСОБА_2 пояснив, що він з 1998 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 . Вони спільно проживали у кімнаті АДРЕСА_5 та вели спільне господарство. Він до останніх днів життя ОСОБА_4 доглядав за нею, надавав необхідну допомогу, а також утримував у належному стані кімнату, сплачував комунальні послуги. Однак в даній кімнаті він не був зареєстрований, оскільки тривалий час не мав паспорту громадянина України. Позивач пояснив, що іншого житла він не має, у кімнаті він проживає тривалий час. Позивач також пояснив, що відповідач ОСОБА_3 у їх кімнаті ніколи не проживав, а факт реєстрації він встановив лише після смерті ОСОБА_4 ..

Представник Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради Козловська-Дєгтяренко В.В. просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити зустрічний позов. В судовому засіданні вона пояснила, що ОСОБА_2 не має законних підстав для проживання в кімнаті, а тому повинний бути виселений без надання іншого жилого приміщення.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Бузова Т.Г. просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити зустрічний позов Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради. Вона вважає, що ОСОБА_2 не надав достатніх доказів, які підтверджуються наявність сімейних відносини між ним та померлою ОСОБА_4 .. Окрім того, відповідач ОСОБА_3 не має можливості проживати у кімнаті АДРЕСА_5 , оскільки цьому перешкоджає ОСОБА_2

Представники КП «ЖКС Пересипський» просили справу розглянути у її відсутність. (а.с. 155)

Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини.

Так судом встановлено, що на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» від 01.02.2006 року ОСОБА_4 біло видано ордер на житлову площу в гуртожитку - кімнату АДРЕСА_5 . (а.с. 8)

З часу вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стали проживати разом в даній кімнаті та вести спільний побут.

В останні роки свого життя ОСОБА_4 стала хворіти, у зв`язку з чим, ОСОБА_2 надавав їй необхідний догляд, купляв ліки. (а.с. 63-84)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яка було видано Іванівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. (а.с. 7)

В судовому засіданні були також опитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Так, свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні зазначила, що є сусідкою позивача та мешкає у кімнаті АДРЕСА_8 , протягом останніх 35 років. Свідок пояснила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 сумісно мешкали у спірній кімнаті останні 20 років до дня смерті ОСОБА_4 , відносини у них були гарні та теплі, однак зареєструвати шлюб вони не могли через проблеми ОСОБА_2 в отриманні паспорта громадянина України.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні зазначила, що є сусідкою позивача та мешкає у кімнаті АДРЕСА_9 , з 1998 року. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 сумісно мешкали у спірній кімнаті останні 20 років до дня смерті ОСОБА_4 , разом робили ремонт та вели сумісний побут. Відносини у них були гарні та теплі, однак зареєструвати шлюб вони не могли через проблеми ОСОБА_2 в отриманні паспорта громадянина України. ОСОБА_2 піклувався про ОСОБА_4 , купував ліки та доглядав її.

Згідно пояснень свідків та документів, наявних у матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_2 вселився та проживав у спірній кімнаті зі згоди основного квартиронаймача, - померлої ОСОБА_4 , оплачував та по теперішній час оплачує комунальній послуги, займався побутом та проводив ремонтні роботи у спірній кімнаті. (а.с. 16-24)

Згідно ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Якщо особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права та обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 у спірній кімнаті сумісно проживав однією сім`єю понад 15 років разом з ОСОБА_4 , вселився у кімнату з її згоди і є колишнім членом сім`ї законного користувача житла.

Відповідно до п. 17 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого Радою Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208, (яке було чинним на час вселення ОСОБА_2 у гуртожиток) громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у

їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення

своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається

лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним.

В судовому засіданні було встановлено, що ПАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» не здійснював жодних дій щодо виселення ОСОБА_2 із займаної кімнати, а отже можливо константувати, що він був вселений з дозволу та відома адміністрації.

З пояснень свідків також вбачається, що на час передачі будинку № 82 від ПАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» до Одеської міської Ради ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю у кімнаті АДРЕСА_5 .

Так житловий будинок АДРЕСА_2 на балансі Комунального підприємства Житлово-комунальній сервіс «Пересипський» та був прийнятий до комунальної власності лише після передачі його від «ОДЕССІЛЬМАШ».

В той же час, судом встановлено, що у будинку АДРЕСА_2 , який значиться як «гуртожиток» відсутні меблі, спеціальне устаткування, культурно-побутові предмети, які передбачені для проживання у гуртожитках. Крім того, в цьому будинку відсутні штати для його обслуговування. За таких обставин, суд вважає, що жиле приміщення, в якому проживає позивач на законних підставах фактично є окремою жилою квартирою.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 2 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ N 9 від 01.11.96 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» встановлено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу

пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача

(власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Вищевказана позиція також висловлювана у Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/139/17-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 вселився у кімнату з її згоди і є колишнім членом сім`ї законного користувача житла, проживає у кімнаті понад 13 років, іншого житла не має, зареєстрований в Центрі для безпритульних осіб по АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно визнати ОСОБА_2 членом сім`ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 наймача кімнати АДРЕСА_5 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , а також визнати за ОСОБА_2 право користування кімнатою АДРЕСА_5 .

В зв`язку із чим, зустрічні позовні вимоги Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради до ОСОБА_2 про виселення з кімнаті АДРЕСА_5 не підлягають задоволенню.

В той же час, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у кімнаті АДРЕСА_5 необхідно залишити без задоволення у повному обсязі, оскільки саме ОСОБА_2 не давав можливості проживати ОСОБА_3 у спірній кімнаті, а отже неможливо вважати, що останній не проживав без поважних причин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 47 Конституції України, ст.ст. 64,65 ЖК України, ст.ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, третя особа: Комунальне підприємство «ЖКС «Пересипський», про визнання членом сім`ї померлого наймача, визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

2. Визнати ОСОБА_2 членом сім`ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 наймача кімнати АДРЕСА_5 гуртожитку за адресою : АДРЕСА_2 ОСОБА_4 .

3. Визнати за ОСОБА_2 право користування кімнатою АДРЕСА_5 .

4. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у кімнаті АДРЕСА_5 - залишити без задоволення у повному обсязі.

5. Зустрічні позовні вимоги Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради до ОСОБА_2 про виселення з кімнаті АДРЕСА_5 - залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня отримання копії повного тексту рішення.

Копія повного тексту рішення буде виготовлена та підписана у десятиденний строк з дати проголошення рішення.

Суддя:

Повний текст рішення складено та підписано 18.11.2019