Справа № 344/306/18
Провадження № 2/344/847/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді: Домбровської Г.В.

при секретаріc/з: Стефанець Г.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕБВП «МЖК-Експрес-24», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування матеріальної шкоди (збитків), заподіяної внаслідок пошкодження транспортного засобу в дорожньо-транспортній пригоді, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2(надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕБВП «МЖК-Експрес-24» (надалі - «Відповідач», «ТОВ «ЖЕБВП «МЖК-Експрес-24»), третя особа - ПрАТ «Київський страховий дім», в якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕБВП «МЖК-Експрес-24», ІПН №52, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, матеріальну шкоду (збитки), заподіяну внаслідок пошкодження транспортного засобу в дорожньо-транспортній пригоді, що становить різницю витрат, необхідних для виконання робіт з повного відновлення транспортного засобу (страховим відшкодуванням), у розмірі 6078,3 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 28 грудня 2016 року з вини ОСОБА_3 (водій автомобіля «ЗІЛ 131 СПГ», д.н.з. НОМЕР_4) було пошкоджено автомобіль Позивача «ДЕО», реєстраційний номер НОМЕР_3. В результаті пошкодження транспортного засобу Позивачу було завдано матеріальної шкоди в загальному розмірі 18700,00 грн., частину якої (в сумі 12621,70 грн.) було відшкодовано ПрАТ «Київський страховий дім», в якому було застраховано цивільно-правову відповідальність винуватця ДТП.

Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідачем - ТОВ «ЖЕБВП «МЖК-Експрес-24» - подано до суду Відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні.

Зокрема, заперечуючи проти позову, Відповідач покликається на те, що після скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участі транспортного засобу Відповідача, у нього виникло зобов'язання відшкодувати Позивачу збитки, які станом на час подання позову відшкодовані належним чином в повному обсязі Третьою особою (ПрАТ «Київський страховий дім») на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №110/712-АЕ8948924-АЕ8948946.

Як зазначено Відповідачем у відзиві на позов, у спірних правовідносинах страховиком (ПрАТ «Київський страховий дім») було здійснено розрахунок страхового відшкодування та визначено його в розмірі 12654,97 грн., вказану суму перераховано на картковий рахунок Позивача; при цьому ОСОБА_2 не заперечував проти суми страхового відшкодування та не пропонував здійснити проведення відповідної експертизи, що свідчить про те, що страховик і Позивач досягли згоди щодо страхового відшкодування.

Представником Відповідача подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третьою особою - ПрАТ «Київський страховий дім», - на адресу Суду направлено письмові пояснення на позовну заяву, в якій Третя особа покликається на правомірність своїх дій, як страховика, у правовідносинах із ОСОБА_2

Представник Третьої особи в судове засідання не зявився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в письмових заявах пояснення Позивача, Відповідача та Третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

28.12.2016 року о 14.30 год. водій ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом «ЗИЛ 131 СПГ», д.н.з. НОМЕР_4 по вул.Коновальця в м. Івано-Франківську, в порушення вимог п.10.3, п.10.1, п.13.1 Правил дорожнього руху України, перед зміною напрямку руху, а саме перестроювання з крайньої лівої в крайню праву полосу руху, не переконався в безпечності даного маневру та не дав дорогу автомобілю «Daewoo», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2,, допустивши з ним зіткнення, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, і такими своїми діями ОСОБА_3 вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.124 КУпАП.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2017 року у справі №344/386/17, яка набрала законної сили 06.02.2017 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення - 340 гривень штрафу.

Відповідно до ч.ч.4-6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, яким станом на час ДТП керував ОСОБА_3, була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №110/712-АЕ8948924-АЕ8948946, ОСОБА_2 звернувся до даної страхової компанії із заявою (а.с.111) про виплату страхового відшкодування.

03.08.2017 року з урахуванням заяви ОСОБА_2 та калькуляції №4729 від 23.01.2017 року (а.с.11-14) ПрАТ «Київський страховий дім» здійснено виплату погодженої Позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 12621,70 грн. (з різницею в суму франшизи у 1000,00 грн.) на картковий рахунок ОСОБА_2

В той же час, посилаючись на те, що розмір завданих збитків перевищує суму страхового відшкодування (становить 18 700,00 грн.), Позивач звернувся до суду про стягнення з роботодавця винної особи (власника транспортного засобу) суми різниці відшкодування на ремонт транспортного засобу.

Статтею 22 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») передбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України.

Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 1188 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (частина 1 статті 1194 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини…Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Як зазначено пункті 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

При цьому, згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статтею 1194 ЦК України при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 16 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову, в якій містяться висновки, щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність:

«Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування».

На підтвердження розміру завданих йому збитків Позивачем надано Суду Акт виконаних робіт від 24.02.2017 року, складений та підписаний ОСОБА_2 та приватним підприємцем Долик О.С., та платіжне доручення (а.с.21-22) на суму 8 420,00 грн., копії товарних чеків від 05.01.2017 р, 13.01.2017 р., 03.02.2017 р., 01.02.2017 р. на суми 650,00 грн. (а.с.23), 570,00 (а.с.23), 3830,00 грн. (а.с.23), 5230,00 грн. (а.с.23) відповідно, а всього на суму 18 700,00 грн.

В поданому до суду Відзиві на позов представник Відповідача покликається на неналежність вказаних документів як доказів матеріальних збитків, завданих Позивачу внаслідок ДТП.

В контексті зазначеного Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов'язку доказування і подання доказів в цивільній справі.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Так, як встановлено Судом, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ЗИЛ 131 СПГ», д.н.з. НОМЕР_4, яким на час ДТП керував винуватець ДТП, була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №110/712-АЕ8948924-АЕ8948946 від 26.05.2016 року (а.с.69), яким встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, у 100 000,00 грн.

Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язковестрахуванняцивільно-правовоївідповідальностівласниківназемнихтранспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст.28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана:

з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу;

з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху;

з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого;

з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди;

з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу;

з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

За змістом ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місцяздійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Порядок дій потерпілого, чи особи, яка має право на отримання страхового відшкодування, для отримання суми страхового відшкодування врегульовано статтею 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Судом встановлено, що 21 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «Київський страховий дім» із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 12621,70 грн. (а.с.181), і вказану суму Позивачу було виплачено страховою компанією на його картковий рахунок (а.с.120-121).

Вказану суму у 12 621,70 грн. (за виключенням розміру франшизи у 1000,00 грн.) було визначено на підставі ремонтної калькуляції №4729_V від 23.01.2017 року (а.с.108-110), і саме таку суму просив сплатити Позивач у якості страхового відшкодування.

Згідно з п.п.1 п. 36.2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

При цьому, Суд звертає увагу на те, що Позивачем не надано Суду належних доказів на підтвердження того, що ним у встановленому законом порядку було ініційовано питання щодо перегляду розміру вартості ремонту транспортного засобу (перегляду суми страхового відшкодування), або ініціювалося питання щодо проведення оцінки чи експертизи пошкодженого транспортного засобу.

За таких обставин, Суд дійшов висновку про те, що сума та розрахунки страхового відшкодування було узгоджено між ОСОБА_2 та ПрАТ «Київський страховий дім», про що також свідчить заява Позивача про виплату страхового відшкодування, в якій він просив виплатити саме таку узгоджену суму.

Погодившись без зауважень із визначеною у ремонтній калькуляції №4729_V від 23.01.2017 року сумі у 13 621,70 грн., Позивач фактично погодився із розміром завданих йому матеріальних збитків.

Надані Суду в якості доказів по справі копії Акту виконаних робіт від 24.02.2017 року, платіжного доручення (а.с.21-22), копії товарних чеків від 05.01.2017 р, 13.01.2017 р., 03.02.2017 р., 01.02.2017 р., не можуть вважатися належними доказами на підтвердження розміру завданої Позивачу матеріальної шкоди, оскільки вказані документи в розумінні чинного законодавства не є оцінкою розміру завданої транспортному засобу матеріальної шкоди.

За таких обставин, пред'явлення вже після отримання від страхової компанії узгодженого розміру страхового відшкодування додаткових вимог до винуватця ДТП (у спірних правовідносинах - власника джерела підвищеної небезпеки) є необґрунтованим та безпідставним, та не узгоджується з положеннями ч.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (яка передбачає виплату страховиком в межах суми страхового відшкодування оціненої шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, майну третьої особи) та ст.1194 ЦК України (яка покладає на особу, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою).

Обов'язковою умовою застосування положень ст. 1194 ЦК України щодо виплати різниці відшкодування, є належна (у встановленому законом порядку) оцінка шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, майну третьої особи.

В контексті зазначеного Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.

Так, в пунктах 57-58 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне:

«Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Враховуючи все вищезазначене, Суд дійшов висновку про те, що в даній цивільній справі Позивачем не доведено факту завдання йому матеріальної шкоди в іншому розмірі, аніж його було визначено та узгоджено між ОСОБА_2 та страховою компанією, оскільки на підтвердження зазначених обставин не надано належних та допустимих доказів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 22, 386, 1166, 1187, 1192, 1193, 1194 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 22, 28, 29, 36Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 280-282, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕБВП «МЖК-Експрес-24», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування матеріальної шкоди (збитків), заподіяної внаслідок пошкодження транспортного засобу в дорожньо-транспортній пригоді, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 11.03.2019 р.

Суддя Домбровська Г.В.