Ухвала

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 607/15487/19

провадження № 61-20323ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання провести забудову,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання провести забудову.

Одночасно з позовом ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони на проведення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , площею 0,0282 га, кадастровий номер :14:001:0079.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Встановлено заборону на проведення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , площею 0,0282 га, кадастровий номер :14:001:0079.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2019 року скасовано.

Відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони на проведення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , площею 0,0282 га, кадастровий номер :14:001:0079.

У листопаді 2019 року до Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року та залишити в силі ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Частиною першою статті 158 ЦПК України визначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Крім того, пунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Скасовуючи ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2019 року та відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що заявником не доведено, що обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Апеляційний суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів, котрі б свідчили про реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути взяті до уваги, оскільки апеляційний суд при дослідженні матеріалів справи обґрунтовано, повно та всебічно перевірив доводи та докази, вірно дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування ухвали районного суду.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання провести забудову відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк