Справа №361/3216/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/1160/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Олійника В.І., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

31 травня 2011 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 800,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30.00% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 31 березня 2018 року загальна сума заборгованості становила 14 844,86 грн., з яких: 107,00 грн. - заборгованість за кредитом; 10154,77 грн. - заборгованість за відсотками; 3400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 683,09 грн. - штраф (процентна складова). Зважаючи на наведене, банк просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року позов задоволений частково. Стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 202,86 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат - 24,10 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить змінити рішення суду, скасувавши його в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині рішення залишити без змін. Скаргу обґрунтовує тим, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору, а отже визнав свої зобов'язання за угодою та розміри встановлених обов'язкових платежів. Отримання кредиту та розмір заборгованості не були оспорені позичальником. За таких умов суд незаконно звільнив відповідача від сплати процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, чим порушив права кредитора та вимоги ст.ст. 1046, 1048 ЦК України.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заявлених банком відсотків, пені, комісії та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено лише факт укладення між сторонами кредитного договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви на отримання кредитної картки. Хоча в самій анкеті-заяви й містилося посилання на те, що відповідач погоджується з умовами та правилами надання кредиту, відсутність підпису відповідача на умовах надання споживчого кредиту фактично обумовлює неможливість встановлення, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник в момент отримання кредитної карти. Таким чином це дає можливість банку надавати відповідні умови у будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем, що зважаючи на пряму зацікавленість банку ставить такі посилання під сумнів.

Оскільки зазначені умови та правила не містять підпису відповідача, а позивач не надав до суду належних та допустимих доказів наявності між сторонами договірних відносин щодо нарахування відсотків за користування кредитом та штрафу, факт досягнення сторонами згоди з цього приводу також доведено не було. За таких мов суд першої інстанції прийшов до висновку про неможливість застосування при вирішенні справи як заявлених позивачем відсотків за користування кредитом, так і зазначених ним штрафних санкцій за порушення умов кредитного договору. Таку свою позицію суд кореспондував з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного суду України від 22.03.2017 (справа № 6-2320цс16). В той же час, сплата відсотків за користування кредитними коштами є обов'язковою умовою кредитного договору. Оскільки позивачем не доведено ту обставину, що відповідачем підписані умови та правила надання банківських послуг, відтак з однієї сторони розмір процентної ставки, її збільшення/зменшення та сплата процентів не врегульовані умовами кредитного договору, з іншої сторони - між сторонами виникли кредитні правовідносини, кредитний договір є оплатним та передбачає сплату відсотків за користування кредитними коштами, судом були на підставі положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1051 ЦК України на суму заборгованості по тілу кредиту були нараховані проценти на рівні облікової ставки НБУ.

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується в повній мірі.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

З урахуванням наведених норм, саме позивач мав довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема й щодо обґрунтованості вимог про стягнення пені, комісії та штрафу в заявленому в позові розмірі, як і щодо відповідності здійснених банком нарахувань за кожний період та по кожному виду такого нарахування, чого в даному випадку зроблено не було.

Стверджуючи про наявність підстав для нарахування комісії, пені та штрафів за кредитом, позивач обґрунтовував його відповідним розрахунком заборгованості по кредиту, проведеним у відповідності до умов і правил надання банківських послуг. При цьому ні зазначені правила, ні вказані умови кредитування не були підписані позичальником. Через відсутність підпису позичальника на вказаних документах неможливо встановити, чи саме з цими умовами та правилами відповідача було ознайомлено при подачі заяви про видачу кредитної карти. Таким чином зазначені Правила надання банківських послуг та умови кредитування не можуть вважатися частиною укладеного між сторонами договору, а їх положення не можуть регулювати взаємовідносини між сторонами у даному випадку. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справі №6-16цс15. Інших підстав для нарахування заборгованості відповідача за комісіями, пенями та штрафами позивач до суду не представив, відтак його вимоги в цій частині є необґрунтованими та не можуть бути прийняті судом.

Не спростовують таких висновків й доводи апеляційної скарги. При цьому документи, додані апелянтом до апеляційної скарги, не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих доказів. У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Вказані докази не були представлені до суду першої інстанції, а апелянт не обґрунтовував наявності передбачених ст. 367 ЦПК України підстав для прийняття таких доказів в суді апеляційної інстанції. За таких умов представлені разом з апеляційною скаргою документи не можуть бути прийняті судом та враховуватися при вирішенні справи.

Не доводить прийняття позичальником заявлених банком умов кредитування й сам факт здійснення відповідачем платежів за кредитом, оскільки представлені позивачем до суду першої інстанції документи не дають можливості ідентифікувати, за якими саме умовами були внесені боржником такі кошти.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про недоведеність та безпідставність вимог банку щодо стягнення з відповідача нарахованої за кредитом комісії, пені та штрафів, відтак підстав для зміни чи скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову в даній частині не вбачає. В іншій частині рішення суду жодною із сторін не оскаржувалося.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів крім випадків, передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: В.І. Олійник

К.П.Приходько