КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року місто Київ

справа №372/3482/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства «Обухівське» на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2019 року про відмову у відкритті провадження, постановлену під головуванням судді Потабенко Л.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Обухівське» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області №365 від 08 грудня 2015 року,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області «Про затвердження проекту приватизації земель ПАТ «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської ради, Нещерівської та Першотравенської сільських рад» №365 від 08 грудня 2015 року.

В мотивування вимог посилався на те, що оскаржуване розпорядження №365 не містить посилання на будь-яку із встановлених ст.141 ЗК України підстав припинення права позивача постійного користування 462,8975 га землі, отже, відповідачем Обухівською районною державною адміністрацією Київської області було прийнято рішення без підстав, передбачених законодавством України, поза межами повноважень відповідача, з порушенням Конституції України та ЗК України, чим порушено право позивача на постійне користування землею.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач ПАТ «Обухівське» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позовні вимоги ПАТ «Обухівське» обгрунотовано тим, що відповідач прийняттям оспорюваного розпорядження незаконно розпорядився землями позивача, в частині зміни кількості та якості земель, незаконно позбавив останнього права володіння та користування частиною земель, що йому належить та порушив право позивача на здійснення землеустрою, передбаченого Законом України «Про землеустрій».

Вказував, що підставою даного позову є порушення відповідачами, під час постановлення спірного розпорядження матеріальних прав позивача - землекористувача, передбачених статтями 25, 92, 95, 116, 118, 141, 149, 185, 186 ЗК України, Закону України «Про державний земельний кадастр» та статтями 1, 4, 22, 25, 26, 27, 29 Закону України «Про землеустрій».

Зазначав, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ПАТ «Обухівське» у вересні 2017 року вже зверталося до Господарського суду Київської області з аналогічною позовною заявою (з тим самим предметом і з тих же підстав) до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ФОП ОСОБА_2 та Головного управління Держгеокадастру у Київській області і даний спір протягом двох років розглядався господарським судом у справі №911/2650/17.

Посилався на те, що в справі №911/2650/17 ухвалою Господарського суду Київської області від 25 вересня 2018 року, яка залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17 січня 2019 року було закрито провадження у цій справі на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України, оскільки суд дійшов висновку про те, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а має розглядатися за правилами цивільного судочинства в суді загальної юрисдикції, так як оскарження розпорядження №365 в першу чергу передбачає вирішення прихованого спору з громадянами - суб`єктами приватизації земель внаслідок паювання.

Вказував, що 20 серпня 2019 року Велика Палата Верховного Суду по справі 911/2650/17 відмовляючи в задоволенні касаційної скарги ПАТ «Обухівське» дійшла до висновку, що зважаючи на характер правовідносин у цій справі, позов ПАТ «Обухівське» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ФОП ОСОБА_13 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання недійсним та скасування розпорядження Обухівської районної державної адміністрації №365 від 08 грудня 2015 року «Про затвердження проекту приватизації земель ПАТ «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської ради, Нещерівської та Першотравенської сільських рад» підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки відповідних фізичних осіб.

Зазначав, що постановленням оскаржуваної ухвали фактично позбавлено позивача права на доступ до правосуддя, встановленого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача від відповідачів до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідьсудді-доповідача, пояснення представників позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ПАТ «Обухівське»звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовною заявою про визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області «Про затвердження проекту приватизації земель ПАТ «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської ради, Нещерівської та Першотравенської сільських рад» №365 від 08 грудня 2015 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що товариство, користуючись своїм правом відповідно до пункту «а» абзацу 1 статті 27 Закону України «Про землеустрій», 28 травня 2012 року надало ФОП ОСОБА_2. відповідне завдання на складання проекту землеустрою (Проект-1), відповідно до якого загальна площа земель становила 4215,7004 га, з яких 769,3777 га мала відійти до земель запасу та держрезерву, а 3446,3227 га - площа сільськогосподарських угідь, що підлягала розподілу між працівниками та пенсіонерами ПАТ «Обухівське».

Вказував, що відповідно до наданого завдання ФОП ОСОБА_2 було розроблено Проект-1, який позивач 28листопада 2012 року надав для погодження відповідно до ст.ст.186, 186-1 ЗК України (в редакції що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) третій особі Управління Держгеокадастру у Обухівському районі супровідним листом №689 від 28 листопада 2012 року.

Проте, Проект-1 не був погоджений Управлінням Держгеокадастру у Обухівському районі і всупереч пунктів 5 і 6 Типового положення про комісію з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою, затвердженого Постановою КМУ від 23грудня 2009 року №1420 (що було чинне на той час), позивачу не був повернений.

Зазначав, що листом №03-15/920 від 27 лютого 2013 року Управління Держгеокадастру у Обухівському районі повідомило позивача про те, що Проект-1 був переданий до Прокуратури Обухівського району Київської області.

Посилався на те, що 13 лютого 2014 року з довідки 6-зем № 3-22/102, наданої Управлінням Держгеокадастру у Обухівському районі, ПАТ «Обухівське» дізналося, що на підставі проекту приватизації земель ПАТ «Обухівське» затвердженого рішенням сесії районної ради №428.29.VI від 27 грудня 2013року в користуванні позивача стало на 462,8975 га землі менше порівняно з довідкою 6-зем №03-15/472 від 05лютого 2013 року.

Вказував, що не погоджуючись із вказаними діями державних органів та органів місцевого самоврядування в Обухівському районі, позивач звернувся до суду за захистом своїх гарантованим законом прав землекористувача, внаслідок чого рішенням Господарського суду Київської області від 17березня 2015 року у справі №911/2149/14, яке було залишено в цій частині без змін постановою Вищого господарського суду України від 12 серпня 2015 року рішення сесії Обухівської Районної ради №428.29.VI від 27грудня 2013 року визнане недійсним.

Зазначав, що в процесі окарження рішення сесії Обухівської Районної ради №428.29.VI від 27грудня 2013 року позивач дізнався, що в листопаді-грудні 2013 року ФОП ОСОБА_2 було виготовлено Проект-2 приватизації ПАТ «Обухівське», який на думкупозивача не відповідає вимогам землевпорядної документації з тих підстав, що не містить завдання на складання проекту землеустрою всупереч пункту «а» абзацу 2 статті 49 Закону України «Про землеустрій», оскільки, лише замовник землевпорядної документації має право доручити розробнику виконання робіт із землеустрою відповідно до ст.27 Закону України «Про землеустрій», що позивач не робив, відтак ФОП ОСОБА_2 не мала права розробляти Проект-2 з порушенням загальних вимог до змісту документації із землеустрою, визначених статтею 29 Закону України «Про землеустрій».

Позивач вказував, що підставою даного позову є порушення відповідачами під час постановления спірного розпорядження матеріальних прав ПАТ «Обухівське» - землекористувача передбачених статтями 25, 92, 95, 116, 118, 141, 149, 185, 186 ЗК України, Закону України «Про державний земельний кадастр» та статтями 1, 4, 22, 25, 26, 27, 29 Закону України «Про землеустрій», а саме: порушення права на частину земель, права на здійснення землеустрою, права зареєструвати в Державному земельному кадастрі землі, що належать ПАТ «Обухівське», права отримати у власність проект приватизації земель ПАТ «Обухівське» та в законний спосіб реалізувати його.

Зазначав, що затверджений проект приватизації, що затверджено спірним Розпорядженням вцілому не відповідає приписам законодавства, зокрема, містить технічне завдання на виконання робіт від 02 грудня 2013 року не уповноваженою на те замовником - ПАТ «Обухівське» особою та вважає, що спірне розпорядження було прийнято всупереч судовій забороні, що свідчить про порушення статті 129-1 Конституції України та норми частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що заявлені вимоги ПАТ «Обухівське» не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинні розглядатися згідно вимог ст.ст.4, 20 ГПК України у порядку господарського судочинства.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо з огляду на наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та №29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

У рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви №7714/06 та №23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§27, 28, 38-40).

У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява №34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України. Натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§13, 14, 23, 25, 26).

У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява №52013/08) ЄСПЛ встановив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§116, 119, 122, 125).

У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява №55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§13, 18, 24).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Обухівське» у вересні 2017 року вже зверталося до Господарського суду Київської області з аналогічним позовом (з тим самим предметом і з тих же підстав) до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: ФОП ОСОБА_2 , Головне управління Держгеокадастру у Київській області про визнання незаконним і скасуваннярозпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області №365 від 08 грудня 2015 року (справа №911/2650/17).

Справа №911/2650/17 розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного Господарського суду від 12 квітня 2018 року у справі №911/2650/17 в задоволенні позову ПАТ «Обухівське» відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року у справі №911/2650/17 касаційну скаргу ПАТ «Обухівське» задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного Господарського суду від 12 квітня 2018 року та рішення Господарського суду Київської області від 22 листопада 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Під час нового розгляду справи, ухвалою Господарського суду Київської області від 11 вересня 2018 року було задоволено клопотання ФОП ОСОБА_2. та залучено до участі у справі №911/2650/17 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача фізичних осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .. ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

За результатами нового розгляду Господарський суд Київської області ухвалою від 25 вересня 2018 року, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17 січня 2019 року, провадження у справі закрив на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України, дійшовши висновку про те, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а має розглядатися за правилами цивільного судочинства в суді загальної юрисдикції, так як оскарження розпорядження №365 в першу чергу передбачає вирішення прихованого спору з громадянами - суб`єктами приватизації земель внаслідок паювання, а тому такий спір має приватноправовий характер без ознак господарського спору, оскільки це спір про цивільно-правовий інтерес осіб, які не мають статусу суб`єктів підприємницької діяльності, поза господарськими чи корпоративними відносинами, який пов`язаний з правомірністю підстав набуття громадянами прав на земельні ділянки внаслідок паювання.

В подальшому справа №911/2650/17 була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 серпня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «Обухівське» залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 17 січня 2019 року та ухвалу Господарського суду Київської області від 25 вересня 2018 року у справі №911/2650/17 - без змін.

У вказані постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною статтею та статтями 118, 122 ЗК України. При цьому порядок паювання земель та виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) установлено відповідно Указом Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» і Законом України від 05 червня 2003 року №899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Ураховуючи, що позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання незаконним і скасування розпорядження №365, яким Обухівською районною державною адміністрацією Київської області затверджено проект приватизації земель ПАТ «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі якого у фізичних осіб виникли підстави для отримання земельних ділянок у власність, вимоги про скасування такого розпорядження з підстав заперечення правомірності саме складення та затвердження Проекту приватизації породжують приватноправовий спір, який за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки відповідних фізичних осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини.

З огляду на вищевикладене, постановлення Обухівським районним судом Київської області ухвали від 24 вересня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, із зазначенням, що ця справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку господарського судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

А відтак, враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі №911/2650/17 та з метою реалізації права позивача на судовий захист, колегія суддів вважає, що цей спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріальногоправа, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Отже, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Обухівське»- задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: