Справа № 296/5999/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" лютого 2019 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді - Сингаївського О.П.,

за участю секретаря судового засідання Могилевець В.С.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог: Житомирська міська рада, орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2018 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з грудня 2003 року проживає, а з 2013 року зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1, в якій також зареєстрована його колишня дружина та двоє неповнолітніх дітей. В 2015 році відповідач виїхала до Польщі, вийшла заміж за громадянина Польщі та народила дитину. Зазначає, що за період не проживання відповідача у вказаній квартирі, він самостійно сплачує комунальні послуги, а відповідач ніякого відношення до даної житлової площі не має, в зв'язку з чим він звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 10.07.2018 року відкрито провадження за вказаним позовом. Сторін повідомлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В жовтні 2018 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якому просив визнати ОСОБА_2 разом з малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування заяви зазначив, що у вказаній квартирі також зареєстрований його малолітній син ОСОБА_5, який останні два роки проживає в Польщі разом з матір'ю. Зазначає, що разом з відповідачем визначилися з остаточним місцем проживання сина в Польщі, однак відповідач добровільно не знімає сина з реєстрації в спірній квартирі.

Представник позивача в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги з врахуванням зміни предмету позову підтримала повністю та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи заперечує.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті Корольовського районного суду м. Житомира. Будь-яких клопотань та заперечень проти позову від відповідача на адресу суду не надійшло.

Від представника Житомирської міської ради надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Представник органу опіки та піклування Житомирської міської ради надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою, оскільки причини не проживання його є поважними.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін без фіксації судового засідання звукозаписувальним технічними засобоми.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22.10.2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

За вказаною адресою також зареєстровані: колишня дружина позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою КП «ВЖРЕП №9» №2026 від 19.06.2018 (а.с.6).

Як вбачається з копії карти побуту (карти проживання), ОСОБА_2 отримала дозвіл на тимчасове проживання за адресою:. АДРЕСА_2 (а.с.14).

Згідно заяви-згоди, посвідченої 27.08.2018 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвою О.В., ОСОБА_1 дав свою згоду на виїзд на постійне місце проживання за кордон до Республіки Польща його малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та отримання сином виду на проживання в Республіці Польща (а.с.78).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до положень пунктів 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Як зазначається у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 р., вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом.

Таким чином в ході розгляду справи були встановлені обставини, які дають підстави для задоволення заявленого позову.

Судом встановлено, що відповідач разом з сином ОСОБА_5 добровільно залишили житло, та проживають в Республіці Польща. Відповідач з сином більше як один рік відсутні за місцем реєстрації, а тому є такими, що втратили право на користування житлом, в якому зареєстровані.

При цьому права відповідача та мололітнього ОСОБА_5 не будуть порушені, адже вони забезпечені житлом за іншим місцем проживання.

На підставі ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення або член його сім'ї може бути визнаний судом таким, що втратив право користування цим приміщенням, якщо фактичні дані справи свідчать про обрання ним іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому жилому приміщенні, перевезення туди майна, виїзд до іншого населеного пункту і постійна прописка в ньому чи укладення там трудового договору на невизначений строк тощо)

Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, оскільки він є обґрунтованим і доведеним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 89, 141, 259, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 та малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, податковий номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Cуддя О. П. Сингаївський