Справа № 484/3284/18 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/1639/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 листопада 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

її представника - ОСОБА_11. ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

його представника - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 10 червня 2019 року, о 08 годині 00 хвилин, під головуванням судді Медведєвої Н.А. в приміщенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та про внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батька,

в с т а н о в и л а:

23 липня 2018 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

З 2014 року сторони, не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, проживали однією сім`єю, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила сина ОСОБА_5 , біологічним батьком якого є відповідач.

Оскільки той категорично заперечував подати в порядку, передбаченому ст.126 Сімейного кодексу України, до органів реєстрації громадянського (цивільного) стану спільну з ним заяву, щодо реєстрації їх спільної дитини, то дитина була зареєстрована в органах РАЦС за правилами ч. 1 ст. 135 СК України, тобто за заявою лише матері.

У зв`язку з цим, в актовому записі про народження дитини в графі «мати» зазначено ОСОБА_1 , а в графі «батько» - зазначений ОСОБА_6 , тобто вказано прізвище матері, а по-батькові - ім`я відповідача.

Посилаючись на наведене, позивач просила визнати відповідача - батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язати Первомайський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, внести зміни до актового запису про народження дитини, а саме: що батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

07 листопада 2018 року, за клопотанням представника позивача - ОСОБА_8 , призначено судово - медичну молекулярно-генетичну експертизу крові, проведення якої доручено експертам Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи, яка з максимальною долею вірогідності (99,99999%) підтвердила батьківство відповідача.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Додатковим рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 червня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6 650 гривень 10 копійок судових витрат.

Відповідач подав до суду 1 інстанції заяву про перегляд названого заочного рішення, яку ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 липня 2019 року залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки суд І інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з точним додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, задовольняючи позов, суд 1 інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, прийшов до вірного висновку, що вони у своїй сукупності дають підстави визнати відповідача батьком дитини.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст.ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Саме вказаними вище нормами і керувався суд 1 інстанції, вирішуючи даний позов.

Так, за змістом ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Відповідно до ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Положеннями ст.135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Визнання батьківства - це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини.

Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною.

Для встановлення батьківських правовідносин між дитиною та особою, яка не є її біологічним батьком, але бажає визнати себе батьком цієї дитини, існує інститут усиновлення, тобто набуття батьківських прав особою, яка бажає усиновити чужу дитину.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2014 року сторони не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, проживали однією сім`єю, внаслідок чого позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_5 , біологічним батьком якого є відповідач.

У зв`язку з цим, та категоричним небажанням відповідача реєструвати сина на себе, реєстрація була проведена не в порядку, передбаченому ст.126 Сімейного кодексу України, тобто за спільною заявою батьків, а відповідно до ч.1 ст.135 СК України - за заявою лише матері.

Про це свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, де у актовому записі № 214 від 14 червня 2018 року про народження ОСОБА_9 , «матір`ю» зазначено ОСОБА_1 , а «батьком» ОСОБА_6 . Відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с. 4-5).

Між тим, в матеріалах справи достатньо доказів тому, що біологічним батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - є відповідач.

Зокрема це підтверджується висновком молекулярно-генетичної експертизи крові, призначеної 07 листопада 2018 року ухвалою суду, за клопотанням представника позивача - ОСОБА_8 , та проведеної експертами Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи.

Відповідно до висновку експерта №144 від 24 січня 2019 року проведена оцінка достовірності результатів генетичного аналізу вказує на те, що збіг алелів локусів можна вважати закономірним, тобто зумовленим кровним спорідненням між заявленим передбачуваним батьком та дитиною з ймовірністю не нижче 99,99999%.

Таким чином, молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ймовірністю 99,99999%.

За такого, як на думку колегії суддів, батьківство відповідача фактично доведене (а.с.40-46), бо іншого - відповідач належними та допустимими доказами не довів, хоча за процесуальним законом, то є його обов`язком. Надані ним до апеляційної скарги довідка лікаря та неналежно завірена ксерокопія аналізу сім`яної рідини (а.с. - 110, 111-112) не тільки не спростовують висновку експерта, а більш того, його підтверджують, оскільки згідно інформації, що в них є, 75 % сперматозоїдів є рухливими, а ще 15 % - слабо рухливими, що практично є нормою.

За такого позов ОСОБА_1 підлягав задоволенню, що вірно і вчинив суд 1 інстанції.

Зазначене рішення у повній мірі відповідає і нормам міжнародного права.

Так, як зазначено в преамбулі та ст.ст.7, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у Конвенції, держави-учасниці надають батькам належну допомогу у виконанні обов`язків по вихованню дітей.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» (п. 54), «М.С. проти України», № 2091/13, § 76, ЄСПЛ, від 11 липня 2017 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v.Sweden) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, щодо визначення кращих інтересів дитини, а саме: підтримання зв`язків із сім`єю є в кращих інтересах дитини, крім випадків, коли сім`я виявляється явно неналежною або не функціонуючою; розвиток дитини в безпечному і надійному оточенні, яке дійсно функціонує, є в кращих інтересах дитини.

А тому, рішення суду І інстанції є вірним, законним та обґрунтованим.

Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2008 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за нормою статей 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

В ст. 134 СК України законодавець закріпив порядок внесення змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства, материнства. Так, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Аналогічні положення містять і Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5.

Зокрема, відповідно до п. 2.13.1 зазначених Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є в тому числі і рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Згідно п. 2.16.4 Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

З урахуванням того, що батьківство ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_5 , підтверджено в ході судового розгляду то позов підлягав задоволенню, що максимально відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_5 , у зв`язку з чим необхідно внести зміни в актовому записі про його народження.

Стосовно доводів відповідача в апеляційній скарзі про те, що експертиза проведена під впливом сторонніх осіб, то вони не заслуговують на увагу, оскільки бездоказові і грунтуються лише на припущеннях відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Врахувавши виписане, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 червня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді : О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

___________________________________________________

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.