Справа № 158/2939/18 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження № 22-ц/802/979/19 Категорія: 29 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Здрилюк О. І.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційними скаргами представника Кінах Яни Валеріївни в інтересах позивача ОСОБА_1 , та відповідача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 серпня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що30.09.2017 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. « НОМЕР_1 », порушив ПДР, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «ШЕВРОЛЕ АВЕО», д.н.з. « НОМЕР_2 », який належить ОСОБА_1 Даний факт підтверджується постановою Апеляційного суду Волинської області від 16.02.2018 року.

Зазначає, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. «НОМЕР_1», застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно - страхова компанія» за договором обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів від 09.08.2017 року №AМ/0317372.

Позивач вказує, що 27.02.2018 року з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, він звернувся до ПрАТ «УПСК» із заявою про виплату йому страхового відшкодування. Отримавши відмову страхової компанії, яка не визнала даний випадок страховим, та не одержавши жодних коштів, він здійснив ремонт свого транспортного засобу марки «ШЕВРОЛЕ АВЕО», д.н.з. « НОМЕР_2 », на суму 138 565 грн., що підтверджується рахунком № 039 та актом виконаних робіт від 29.10.2018 року.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 вважає, що йому спричинена матеріальна шкода у розмірі 138 565 грн, яку просить відшкодувати наступним чином: з ОСОБА_2 на свою користь стягнути 38 565 грн та з ПрАТ «УПСК» - 100 000 грн на відшкодування заподіяної йому шкоди внаслідок ДТП, а також стягнути пропорційно судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, у розмірі 10 000 грн та судового збору у розмірі 1386,65 грн.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 01серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди в розмірі 38 565 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 704 гривень 80 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника Кінах Я. В. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають із даних правовідносин. Вважає, що суд без належного правового обгрунтування не взяв до уваги надані стороною позивача докази понесених витрат на проведення ремонтних робіт автомобіля марки «ШЕВРОЛЕ АВЕО», д.н.з. « НОМЕР_2 ». Також не вказав, у чому полягає неналежність поданих ним доказів сплати коштів на проведення ремонту його автомобіля та не обгрунтував, чому такі докази не були взяті судом до уваги та чому висновок експертизи був пріоритетно взятий та використаний для визначення розміру спричинених матеріальних збитків. Також зазначає, що посилання суду на норми ч. 4 ст. 380 МК України вважає необгрунтованими, оскільки дана обставина не є підставою для звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до ст. 979 ЦК України та ст. ст. 6, 36 Закону України від 01.07.2004 року. Звертає увагу суду на те, що факт завдання шкоди при ДТП, яка мала місце 30.09.2017 року, відповідно до ст. 6 даного Закону є страховим випадком, тому у відповідачів виник обов`язок здійснити відшкодування за полісом №АМ/0317372. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Одночасно до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга на дане рішення суду, яка мотивована тим, що рішення в частині стягнення з нього грошових коштів у сумі 38 565 грн, а також судового збору та витрат на правничу допомогу вважає незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Наголошує на тому, що жодним рішенням чи будь-яким нормативно-правовим актом не встановлено того, що він керував автомобілем марки «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. « НОМЕР_4 , незаконно, без належної правової підстави, а також не притягнуто останнього до відповідальності, тобто він керував транспортним засобом на достатній правовій підставі та був законним володільцем автомобіля. Висновки суду, що ОСОБА_2 на час настання ДТП у відповідності до вимог ст. 380МК України не був законним володільцем та користувачем автомобіля є необгрунтованими, оскільки в нього був наявний реєстраційний документ на цей транспортний засіб та посвідчення водія, що відповідно до законодавства України дає можливість останньому керувати цим транспортним засобом. Таким чином, вважає, що завдану позивачу шкоду слід стягнути з ПрАТ «УПСК» у межах страхового ліміту. Покликається на правильність висновків суду щодо не взяття до уваги рахунка №039 від 17.09.2018 року, акта виконання робіт від 29.10.2018 року та звіту про визначення вартості матеріального збитку №905 від 26.02.2018 року, оскільки ні позивачем ні його представником не підтверджено факт оплати за виконання вищевказаних робіт. Вважає, що оскільки визначена висновком експертизи сума матеріального збитку в розмірі 57 939,61 грн не перевищує ліміт відповідальності, визначений в полісі № АМ/0317372 від 09.08.2017 року, тому з ПрАТ «УПСК» слід стягнути даний розмір грошових коштів на відшкодування завданої внаслідок ДТП матеріальної шкоди. Просить рішення суду в оскаржуваній ним частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на відшкодування заподіяної внаслідок ДТП матеріальної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач ПрАТ «УПСК» вказує про необгрунтованість та безпідставність апеляційної скарги, зазначає, що судове рішення відповідає завданню цивільного судочинства, ухвалене судом у відповідності до норм матеріального та процесуального права, на підставі повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, а тому підстав для зміни чи скасування немає. Зазначає, що підстави для здійснення страхового відшкодування відсутні, оскільки тимчасово ввезені транспортні засоби можуть використовуватись на митній території України виключно тими громадянами, які їх ввезли в Україну і відповідальність яких є застрахованою, а ОСОБА_2 не ввозив автомобіль в Україну, його відповідальність в розумінні закону не є застрахованою згідно з Полісом №АМ/0317372.

Позивачем ОСОБА_1 також надіслано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначає, що дану апеляційну скаргу заперечує в повному обсязі, вважає її безпідставною, немотивованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 , суд виходив з того, що позов до винуватця ДТП заявлено в межах суми 38 565 грн, однак позивач, який поніс фактичні витрати на ремонт автомобіля в сумі 138 565 грн, набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, та з огляду на те, що станом на час скоєння ДТП ОСОБА_2 не був законним володільцем та правомірним користувачем автомобіля марки «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. « НОМЕР_1 », не є особою, відповідальність якої застрахована, тому у ПрАТ «УПСК» не настав обов`язок щодо виплати страхового відшкодування.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду у повній мірі не може погодитись з таких підстав.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 30.09.2017 року о 03 год. 45 хв. в с. Дачне, по вул. Залізничній, Волинської області на а/д Р-14 9 км + 250 м відбулося ДТП за участю автомобіля марки «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 та «ШЕВРОЛЕ АВЕО», д.н.з. « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_4

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 16.02.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження щодо нього у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП (а.с.17-18, т.1).

Також встановлено, що власником транспортного засобу марки «ШЕВРОЛЕ АВЕО», д.н.з. « НОМЕР_2 », є ОСОБА_1

Із полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/0317372 від 09.08.2017 року вбачається, що автомобіль марки «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. « НОМЕР_1 », номер кузова НОМЕР_5 , 2003 року випуску, застраховано ОСОБА_5 у Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія» (ПрАТ «УПСК»), і страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн із франшизою в сумі 1 000 грн (а.с.53, т.1).

Відповідно до п. 34.2 ст. 34 Закону протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди.

Як вбачається з листа ПрАТ «УСПК» за №1106/17 від 22.03.2019 року, 02.10.2017 р. ОСОБА_2 повідомив страхову компанію про ДТП. 14.10.2017 року, тобто у понад визначений п. 34.2 ст. 34 Закону строк, представником ПрАТ «УСПК» здійснено огляд пошкодженого транспортного засобу та складено акт огляду колісного транспортного засобу №905 (а.с.103-107).

ПрАТ «УСПК» звернулось до суб`єкта оціночної діяльності ТзОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит»» з метою проведення оцінки розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу, який визначив вартість відновлювального ремонту у сумі 130 891,53 грн, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, застосованого до вартості нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, - 70 696,62 грн (а.с.119 т.1).

27.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про страхове відшкодування до страховика, проте листом від 15.03.2018 року №1020/18 ПрАТ «УПСК» повідомила позивача про відсутність підстав для визнання події страховим випадком та виплати страхового відшкодування з покликанням на порушення власником застрахованого автомобіля п.4 ст.380 Митного Кодексу України (а.с.19).

В ході розгляду справи судом було призначено автотоварознавчу експертизу для визначення розміру матеріального збитку, завданого володільцю пошкодженого автомобіля, та ринкової вартості автомобіля до ДТП.

Як вбачається з висновку експерта автотоварознавчої експертизи №31 від 20.06.2019 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «ШЕВРОЛЕ АВЕО», д.н.з. « НОМЕР_2 », 2007 року випуску, з урахуванням зносу транспортного засобу станом на 30.09.2017 року складала 57 939,61 грн. Ринкова вартість аналогічного транспортного засобу «ШЕВРОЛЕ АВЕО», 2007 року випуску, станом на 30.09.2017 року складала 97066,86 грн.( а.с. 188-197, т.1).

Вказані обставини сторонами визнаються та не спростовуються.

Разом з тим, позивач стверджує, що здійснив ремонт пошкодженого автомобіля і згідно з рахунком №039 від 17.09.2018 року та актом виконаних робіт від 29.10.2018 року майнова шкода на відновлення транспортного засобу марки «ШЕВРОЛЕ АВЕО», д.н.з. « НОМЕР_2 » становить 138 565 грн (а.с.20-21, т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу правомірності використання ОСОБА_2 транспортного засобу як джерела підвищеної небезпеки, що спричинило пошкодження іншого транспортного засобу та шкоду у зв`язку з цим його власнику, поняттям «забезпечений транспортний засіб» та віднесення водія, який ним керував під час завдання збитків, до особи, відповідальність якої застрахована, отже на встановлення наявності чи відсутності зобов`язань страховика перед третьою стороною в розумінні ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Загальне право на передачу керування транспортним засобом та умови для визнання законності цього визначені п.2.2 Правил дорожнього руху.

В силу вимог п.2.2 ПДР власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Частиною 1 статті 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ч. 3 ст. 397 ЦК України).

За змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне.

Таким чином, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб законність володіння таким транспортним засобом презюмується. При цьому, судом не встановлено, а відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу - автомобіля «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. « НОМЕР_1 » на момент ДТП чи доказів відсутності посвідчення водія у фізичної особи ОСОБА_2

Також судом першої інстанції не встановлено заволодіння застрахованим автомобілем «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. « НОМЕР_1», неправомірним способом водієм ОСОБА_2 .

З огляду на таке апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність права на управління транспортним засобом у водія «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. « НОМЕР_1 », на момент скоєння ним ДТП та підстав для виплати страхової суми страховою компанією, яка застрахувала цей автомобіль.

Відповідно до п. 1.4. ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Пункт 1.6. ст. 1 Закону визначає, що власники транспортних засобів - це юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

У пунктах 1.7., 1.8, 1.12 статті 1 Закону встановлено, що забезпечений транспортний засіб - це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована; страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору; а дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Отже, хоча і страховий поліс був укладений не на ім`я ОСОБА_2 , однак відповідно до норм ст.1 вказаного Закону відповідач, який на час ДТП правомірно володів забезпеченим транспортним засобом, вважається особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована.

Стаття 6 даного Закону дає визначення страховому випадку, відповідно до якої це дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи(пункт 22.1. статті 22).

Пунктом 37.1. статті 37 Закону встановлено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У справі, що переглядається, встановлено, що у даному випадку виникли два види зобов`язань:

- деліктне зобов`язання, що виникло внаслідок ДТП, сторонами якого є потерпіла особа (кредитор) ОСОБА_1 та особа, відповідальна за завдані збитки (винна особа, боржник) ОСОБА_2 , та

- договірне зобов`язання, що виникає з договору добровільного майнового страхування, сторонами якого є страховик (страхова компанія) ПрАТ "УПСК" та страхувальник (винуватець ДТП) ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому статтею 1192 ЦК України регламентовано, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Постановою Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц зазначено, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Виходячи з аналізу положень статті 627 ЦК України, сторони є не лише вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, але й здійснюють власну діяльність на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Відтак, колегія суддів, дослідивши в матеріалах справи правила та умови укладення договору страхування, дійшла висновку про те, що укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АМ/0317372) з умовами щодо відповідного страхового платежу, який страховик повинен здійснити страхувальнику, що є особою, відмінною від тієї, яка є фактичним власником або ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, не встановлено спеціальних заборон щодо страхування автомобілів, ввезених в Україну на умовах тимчасового до одного року використання.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Частиною першою статті 990ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно з пунктом 2 полісу АМ/0317372 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 09.08.2017 року страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Із системного аналізу вказаних положень законодавства та умов укладеного між сторонами договору, вбачається, що необхідною умовою для виникнення обов`язку страховика здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власнику наземного транспортного засобу є настання страхового випадку, внаслідок якого спричинено шкоду третім особам під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, під керуванням власника або особи, яка на законних підставах володіє ним та має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

У справі, що переглядається, установлено, що транспортний засіб, який спричинив збитки внаслідок ДТП, є власністю громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_6 .

Разом з тим матеріали справи свідчать про те, що автомобіль, яким керував відповідач, перетнув митний кордон України 12.08.2017 року в зоні діяльності Волинської митниці ДФС та був ввезений гр. ОСОБА_6 в режимі тимчасового ввезення до 1 року (а.с. 56).

Частиною 1 статті 380 МК України визначено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Норми положення пункту (b) статті 7 Додатку "C" Конвенції про тимчасове ввезення від 26.06.1990 р. (до якої приєдналася Україна22.09.2004 р.) вказують, що транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна Договірна Сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

В даному випадку можливо лише припускати про вчинення митного правопорушення, що відноситься до компетенції митних органів.

Таким чином, посилання на ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України в обґрунтування незаконності володіння (управління) транспортним засобом визнаються судом недоведеними, так як належними та допустимими доказами не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , який управляв відповідним транспортним засобом, робив це без належного дозволу користувача права на тимчасове ввезення.

Як встановлено судом, страхувальником за даним полісом, яким застраховано відповідальність в частині заподіяння шкоди майну внаслідок експлуатації автомобіля «МЕРСЕДЕС-БЕНЦ», н.з. « НОМЕР_1 » є особа, відмінна від тієї, яка здійснила ввезення даного автомобіля на територію України.

За таких обставин, укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, з умовами щодо відповідного страхового платежу, що повинен здійснити страхувальник, який є особою, відмінною від тієї, яка тимчасово ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, страховик повинен був усвідомлювати ризик тих наслідків, які можуть випливати з укладення такого договору щодо обов`язковості виконання зобов`язання сторонами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 3 Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17.

З огляду на викладене та беручи до уваги вимоги ч.4 ст. 263 ЦПК України щодо врахування висновків про застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку, що відповідач - страхова компанія є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля відповідно до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності (поліс № АМ/0317372).

Відповідно до п. 12.1. статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про страхування" франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

З огляду на викладене та враховуючи передбачений полісом № АМ/0317372 ліміт відповідальності за шкоду у розмірі 100 000, 00 грн, франшизу у розмірі 1 000 грн, беручи до уваги вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, визначеного згідно з висновком експерта № 31 від 20.06.2019 року, яка становить 57 939,61 грн, колегія суддів доходить висновку про задоволення позову частково щодо вимог до ПрАТ «УПСК» та стягнення відшкодування в розмірі 56 939,61 грн (виходячи з такого розрахунку: 57 939,61 грн - 1 000 грн).

Суд не бере до уваги інші докази щодо розміру вартості відновлювального ремонту, який підлягає стягненню зі страхової компанії, оскільки саме у висновку експертизи, проведеної за ухвалою суду, визначено суму матеріального збитку, завданого під час ДТП пошкодженому транспортному засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, що відповідає нормам Закону та Методики.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 з приводу заявленого позивачем до нього розміру матеріальної шкоди слід зазначити наступне.

Колегія суддів вважає помилковим та не достатньо обгрунтованим висновок суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди в розмірі 38 565 грн.

Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами, просив відшкодувати йому вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, оскільки автомобіль вже було відремонтовано та він використовував його за призначенням, покликаючись на доданий до справи рахунок №039 та акт виконаних робіт від 29.10.2018 року, за якими розмір фактичних витрат, пов`язаних із ремонтом пошкодженого транспортного засобу, становить 138 565 грн.

При визначенні розміру страхового відшкодування та розміру майнової шкоди, яка підлягає стягненню з винуватця ДТП, колегія суддів бере до уваги норми ст. 1192 ЦК України, в якій визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками , зокрема є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відносини, які виникають між замовником і виконавцем послуг з технічного обслуговування і ремонту транспортних засобів, регулюються Правилами надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2014 року № 615.

Відповідно до розділу 5 даних Правил, порядок оплати послуг з технічного обслуговування та ремонту КТЗ визначається договором. Оплата послуг, які виконуються за договором, рахунком-фактурою, нарядом-замовленням, накладною, квитанцією тощо, здійснюється замовником як у готівковій, так і безготівковій формах. Виконавець оформлює документ про витрати на виконання послуг, який підписується виконавцем і замовником і є невід`ємною частиною договору.

Документами, що підтверджують надання послуги, є: акт передавання-приймання КТЗ (його складових частин (систем)) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; наряд-замовлення, підписаний контролером якості (з проставлянням печатки виконавця (за наявності)) та замовником; документ, що підтверджує оплату послуг; рахунок-фактура; податкова накладна (для юридичних осіб).

Рахунок та акт виконаних робіт за своїм призначенням не відповідають вимогам первинних документів, хоча й містять інформацію про вартість матеріалів та запчастин, необхідних під час ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Як вбачається зі змісту наданого позивачем акту виконаних робіт від 29 жовтня 2018 року, виконавець надав, а замовник прийняв послуги, перелічені в даному акті, що в загальному визначені до сплати на суму 138 565 грн. Разом із тим, зазначено, що цей акт є основою для проведення взаєморозрахунків і платежів між сторонами. Проте, у документі не вказано, що кошти замовником у визначеному сторонами розмірі фактично сплачені.

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності належних платіжних документів на підтвердження факту проведення позивачем оплати виконаних робіт заслуговують на увагу, оскільки саме розрахунковий документ (квитанція, платіжне доручення чи інший), що свідчить про оплату таких послуг, у матеріалах справи відсутній.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені.

Крім того, як видно з матеріалів справи, вартість автомобіля до ДТП становить 97 066,86 грн, що підтверджено експертним висновком № 31 від 20.06.2019 р. Отже, вартість відновлювального ремонту в сумі 138 565 грн, що заявлена у позові ОСОБА_1 , значно перевищує вартість автомобіля до ДТП, а тому фактично відповідно до норм ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» у разі, коли автомобіль вважається фізично знищеним, відшкодовується різниця між вартістю автомобіля до автоаварії і його вартістю після ДТП, а на підставі ст.8 ЦК України, дане положення слід застосовувати і щодо стягнення шкоди з винуватця.

В матеріалах справи відсутні докази щодо вартості автомобіля після ДТП, а факт проведення оплати за відновлювальний ремонт саме в сумі 138 565 грн позивачем у суді не доведений, тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню лише франшиза в сумі 1 000 грн.

Згідно з п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення вимог щодо стягнення страхового відшкодування зі страхової компанії в сумі 56 939,61 грн та з відповідача ОСОБА_2 1 000 грн на відшкодування шкоди, а в решті вимог відмовити за недоведеністю.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 за розгляд справи в суді першої інстанції поніс 10 000 грн витрат на правничу допомогу та 1 385,66 грн судового збору, а також за подачу апеляційної скарги - судового збору 2 078,49 грн, а відповідач ОСОБА_2 сплатив за подачу апеляційної скарги 1 057,20 грн, що підтверджено документально відповідними квитанціями та розрахунком.

У зв`язку з тим, що апеляційним судом з ПрАТ «УПСК» частково задоволено позовні вимоги та апеляційні скарги позивача і відповідача, стягнуто 56 939,61 грн страхового відшкодування зі страхової компанії та 1 000 грн франшизи з винуватця ДТП, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку, що понесені судові витрати підлягають відшкодуванню частково, а саме: з ПрАТ «УПСК» в користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 1 423,30 грн витрат з оплати судового збору, понесеного при зверненні до суду з позовом та з апеляційною скаргою, а також 4 108,67 грн за правничу допомогу. При цьому, враховуючи задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та норми п.10 ст.141 ЦПК України щодо можливості стягнення іншій стороні різниці судових витрат зі сторони, на яку покладено більшу суму судових витрат, з ОСОБА_1 слід стягнути в користь ОСОБА_2 932,43 грн судових витрат зі сплати судового збору.

Колегія суддів також зазначає, що до стягнення з відповідачів не підлягають витрати за правничу допомогу в сумі 5 000 грн, надану позивачу адвокатом Кінах Я. В. у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді, оскільки такі не підтверджені належно оформленими доказами їх понесення позивачем. Так, квитанція до прибуткового касового ордера № 11 від 09.09.2019 року адвокатського об`єднання "Глобал Лігал Груп" подана до суду без жодного підпису.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником Кінах Яною Валеріївною, та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 56 939 (п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) гривень 61 копійка.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу) гривень на відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_11 423 (одну тисячу чотириста двадцять три) гривень 30 коп. витрат з оплати судового збору та 4 108 (чотири тисячі сто вісім) грн 67 коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 932 (дев`ятсот тридцять дві) гривні 43 коп. судових витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді