П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року місто Київ

справа № 761/15975/16-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/807/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Маліновської В.М. від 9 вересня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство "РОДОВІД БАНК" звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством "РОДОВІД БАНК" (далі - ВАТ "РОДОВІД БАНК"), правонаступником якого є ПАТ "РОДОВІД БАНК", та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 77.2/ІЖ-416.07.1, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 700 000,00 доларів США зі сплатою 15,00 % річних строком до 14 грудня 2028 року.

22 червня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, змінено процентну ставку та встановлено її у розмірі 9,5 % річних. Згідно п. 1.3. за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, понад 20 днів, процентна ставка встановлюється в розмірі 17 % річних.

Посилаючись на те, що відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, просив суд стягнути з нього поточну заборгованість за процентами по кредиту у розмірі 471, 06 доларів США, прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 30 663, 16 доларів США, пеню у розмірі 3 697 158 грн. 44 коп. (за період з 15 квітня 2015 року по 15 квітня 2016 року), 3% річних від суми прострочених процентів у розмірі 31 890 грн. 21 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 9 вересня 2016 року позов ПАТ "РОДОВІД БАНК" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "РОДОВІД БАНК" заборгованість за процентами по кредитуу розмірі 471, 06 доларів США, прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 30 663, 16 доларів США, пеню у розмірі 900 000 грн. (за період з 15 квітня 2015 року по 15 квітня 2016 року).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користьПАТ "РОДОВІД БАНК" судовий збір у розмірі 25 941 грн. 22 коп. В іншій частині позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ "РОДОВІД БАНК", посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені та відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних і ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Скаржник зазначає, що судом безпідставно зменшено розмір пені та відмовлено у стягненні 3 % річних.

Не погоджуючись з рішенням суду представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 також подано апеляційну скаргу, де зазначає, що суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "РОДОВІД БАНК" про визнання недійсним кредитного договору від 14 грудня 2007 року; суд безпідставно дійшов висновку про наявність заборгованості у ОСОБА_1; стягнута заборгованість має бути визначена в національній валюті, а не в доларах США.

Відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.

Представник ПАТ "РОДОВІД БАНК" апеляційну скаргу підтримала з наведених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечувала та просила відмовити у її задоволення.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 14 грудня 2007 року між ВАТ "РОДОВІД БАНК", правонаступником якого є ПАТ "РОДОВІД БАНК", та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 77.2/ІЖ-416.07.1, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 700 000,00 доларів США зі сплатою 15,00 % річних строком до 14 грудня 2028 року.

7 листопада 2008 року між ПАТ "РОДОВІД БАНК" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, процентну ставку встановлено у розмірі 17 % річних.

22 червня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору № 77.2/ІЖ-416.07.1 від 14 грудня 2007 року, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди про встановлення процентної ставки в розмірі 9,5 % річних. У випадку порушення позичальником строків повернення кредитів та/або сплати процентів, та/або плати за обслуговування кредиту, у разі її наявності, понад 20 днів, процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 17 % річних, починаючи з наступного дня після спливу двадцятиденного строку.

Як убачається з матеріалів справи, станом на 15 квітня 2016 року у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 31 134,22 доларів США та 3 729 048 грн. 65 коп., яка складається з: поточної заборгованості за процентами по кредиту у розмірі 471, 06 доларів США; прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 30 663, 16 доларів США; пені у розмірі 3 697 158 грн. 44 коп. (за період з 15 квітня 2015 року по 15 квітня 2016 року), 3% річних від суми прострочених процентів у розмірі 31 890 грн. 21 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовується у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

Аналізуючи наведене, можна дійти висновку, що у тих випадках, коли в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором у відповідності з п. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, згідно з укладеним між сторонами додатковим договором № 1 від 22 червня 2009 року до кредитного договору, розмір процентів у випадку порушення позичальником строків повернення кредитів та/або сплати процентів, та/або плати за обслуговування кредиту, у разі її наявності, збільшується з 9,5 % річних до 17 % річних.

Таким чином, оскільки сторони умовами кредитного договору погодили розмір процентів за прострочення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та процентів за його користування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних від суми прострочених процентів у сумі 31 890,21 грн. не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 визначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу

грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" встановлено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правову позицію щодо права суду зменшувати розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків висловлено у постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

Тому, враховуючи, що за умовами кредитного договору кошти надані на строк до 14 грудня 2028 року, станом на серпень 2013 року позичальник сплатив 579 012,78 доларів США по тілу кредиту та 317 561,08 доларів США по процентам за кредитом, з урахуванням загальної суми заборгованості по нарахованим та простроченим процентам (31 134,22 долари США) суд першої інстанції правомірно зменшив розмір неустойки до 900 000 грн.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14.

Сторони не заперечували надання банком кредиту в іноземній валюті (доларах США), право банку надавати валютні кредити підтверджується наданими до суду доказами (Банківською Ліцензією № 27 від 11 жовтня 2004 року, Дозволом № 27-4 від 22 вересня 2006 року, Додатком до Дозволу № 27-4 від 22 вересня 2006 року, Статутом Банку). (т. 1 а.с. 27-36)

Враховуючи те, що позичальник умови кредитного договору щодо повернення кредиту не виконував, то правомірною є вимога кредитора про стягнення заборгованості за процентами в доларах США, що виникла внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Таким чином, доводи апеляційних скарг є необґрунтованими та відхиляються судом апеляційної інстанції.

Посилання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у відмові в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі (до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "РОДОВІД БАНК" про визнання недійсним кредитного договору від 14 грудня 2007 року) не впливають на правильність висновків суду.

Крім того, таке клопотання було задоволено на стадії апеляційного розгляду, що зумовило дотримання принципу пропорційності.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 5 березня 2019 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

В.В. Соколова