ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/262/19 Номер провадження 22-ц/814/2879/19Головуючий у 1-й інстанції Татіщева Я. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2019 року (час ухвалення судового рішення невідомий; дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначена) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним позовом, просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 23 343 грн. 11 коп. за кредитним договором № б/н від 12.12.2012 року.

Заявлені вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним кредитним договором.

Заочним рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 12.12.2012 року у розмірі 12 381 грн. 59 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову, ухвалити нове про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті безпідставно відкинув докази, надані Банком в обґрунтування заявлених вимог, не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою та прохав надати йому кредит за платіжною карткою (а.с.10).

В цей же день між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір без номера, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам складає між нею і Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с.10).

Згідно витягу з тарифів обслуговування кредитних карт розмір щомісячних платежів становить 7 % від заборгованості (а.с.11).

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «ПриватБанк», загальна сума заборгованості станом на 28.02.2019 року становить 23 343 грн. 11 коп., з яких:

12 381 грн. 59 коп. - заборгованість за тілом кредиту;

6 303 грн. 82 коп. - пеня за прострочене зобов`язання;

200 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.;

500 грн. - штраф (фіксована частина);

1 087 грн. 77 коп. - штраф (процентна складова).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено досягнення взаємної згоди щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, а також щодо відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також не доведено правомірність стягнення такої складової заборгованості як заборгованість за простроченим тілом кредиту, оскільки сторонами жодним чином при підписанні заяви-анкети не обумовлено момент, з якого виникають правові наслідки для дострокового стягнення банком з відповідача заборгованості за тілом кредиту.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції у відповідності до наведеної норми процесуального закону правомірно керувався при вирішенні цього спору правовими позиціями, що викладені у постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду вказаної справи зробила такі висновки.

«Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.»

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У підтвердження заявлених вимог Банк надав суду світлокопію анкети-заяви від 12.12.2012 року (а.с.51 і зворот), у якій не зазначено розміру кредитних коштів, що надаються позичальнику, строк, на який вони надаються, розмір процентів за користування кредитними коштами, наслідки прострочення позичальника, тощо.

Окрім того, Банком надано світлокопія Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.52) і Витягу Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ (а.с.53-67).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказаний Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що зазначені документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) і комісії, та, зокрема саме у передбачених у цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Отже, висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог у частині стягнення відсотків і штрафних санкцій є законними і обґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на виписку з карткового рахунку як на доказ того, що кредитний договір був укладений на умовах, про які заявлено у позові Банку, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки цей доказ долучений до апеляційної скарги, суду першої інстанції він не подавався і, відповідно, судом першої інстанції не досліджувався. Банк не надав апеляційному суду доказів неможливості пред`явлення цього доказу суду першої інстанції, а тому відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України виписка по картковому рахунку (а.с.102-104) апеляційним судом не досліджується.

Недоречними є посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, зроблені Верховним Судом у справах №356/1635/16-ц від 10 квітня 2019 року, №666/388/16-ц від 17 квітня 2019 року, оскільки у цій справі суд першої інстанції погодився з тим, що кредитний договір був укладений, проте визнав недоведеними умови щодо сплати відсотків і штрафних санкцій, на яких наполягає Банк.

Щодо тверджень апеляційної скарги про стягнення процентів за користування кредитними коштами, то слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суди розглядають справи виключно у межах заявлених вимог та на підставі доказів, які надані суду учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги про нерелевантність висновків ВП ВС від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 з тих підстав, що у справі, розглянутій Верховним Судом, відповідач заперечував умови договору щодо сплати процентів і штрафних санкцій, апеляційний суд визнає такими, що суперечать завданню і принципам цивільного судочинства (ст.2 ЦПК України), а також вимогам ст.81 ЦПК України, зважаючи, у тому числі, і на ту обставину, що по справі ухвалено заочне рішення, а обставини, передбачені ст.82 ЦПК України, судом не встановлені.

Пред`являючи позов, Банк просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитом, які нараховані відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які у тому виді, що долучені до позову, обґрунтовано визнані судом першої інстанції неналежним доказом. Оскільки Банк не заявив вимог про стягнення процентів, обрахованих з інших підстав або ж за інших умов, погоджених з відповідачем чи встановлених законом, у суду відсутні підстави самостійно, поза межами заявлених вимог здійснювати розрахунок процентів за користування кредитними коштами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 листопада 2019 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов