Справа №373/664/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/1084/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Олійника В.І., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

24 жовтня 2012 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 1 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 28 лютого 2018 року загальна сума заборгованості становила 29 089,34 грн., з яких: 1 667,44 грн. - заборгованість за кредитом; 22160,50 грн. - заборгованість за відсотками; 3400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1361,40 грн. - штраф (процентна складова). Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Скаргу обґрунтовує тим, що суд недостатньо повно дослідив письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи та зробив помилковий висновок про відсутність доказів установлення кредитного ліміту. Факт отримання кредиту та розмір заборгованості не було оспорено позичальником, заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило, що є підтвердженням прийняття діючих умов.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було представлено доказів того, що ним направлялося відповідачу вимога про повернення кредитних коштів, що свідчить про невиконання самим банком умов договору, а факт невиконання боржником умов договору за таких обставин є недоведеним. Крім того не було наведено доказів інформування банком позичальника про зміну тарифів та інших умов обслуговування рахунків, хоче зміна умов кредитного договору в частині нарахування процентів за користування кредитом в односторонньому порядку без згоди відповідача суперечить правовим нормам. Окрім зазначеного, основною підставою для відмови в задоволенні позову стало те, що з представленого банком розрахунку заборгованості не вбачається за можливе перевірити правильність здійснення нарахувань відповідних сум, оскільки до суду не було надано жодного роз'яснення щодо принципу складання даного розрахунку. При ц ому сам розрахунок не містить підпису відповідальних осіб та не скріплений печаткою банку, а відтак не може бути належним та допустимим доказом у справі.

З наведеними підставами для відмови в задоволенні позову колегія суддів апеляційного суду погодитися в повній мірі не може.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Свої позовні вимоги банк обґрунтовував насамперед тим, що між сторонами шляхом підписання позичальником відповідної анкети-заяви було укладено кредитний договір. При цьому свої зобов'язання щодо видачі кредиту банк виконав шляхом емісії та видачі відповідачу відповідного платіжного інструменту - банківської карти, за допомогою якої відповідач набув можливості отримання кредитних коштів. Зважаючи на такі твердження та вищенаведені правові норми щодо обов'язку доведення своїх посилань, позивач мав насамперед довести сам факт видачі кредиту, а саме надання відповідачу відповідної банківської карти. В той же час в даному випадку такі вимоги виконані не були, оскільки в представлених до суду першої інстанції документах не міститься жодного доказу видачі відповідачу будь-якої банківської карти. Представлені до суду розрахунок заборгованості та виписка руху коштів по рахунку не можуть вважатися такими належними доказами з цього приводу, оскільки, по-перше, фактично є документами, виданими банком „самому собі", а по-друге, вказуючи на обрахування цим банком операцій на рахунку, не містять доказу того, що цей рахунок було відкрито відповідачу, і саме він (а не будь-хто інший) за допомогою наданої йому банківської карти ініціював проведення таких операцій.

Разом з апеляційною скаргою банком було подано ряд нових доказів, які не були представлені до суду першої інстанції, зокрема довідка про видані відповідачу банківські карти та фото особи (як стверджує апелянт - відповідача) з банківською картою в руках. В той же час, у відповідності до положень ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Вказані докази не були представлені до суду першої інстанції, а апелянт не обґрунтовував наявності передбачених ст. 367 ЦПК України підстав для прийняття таких доказів в суді апеляційної інстанції. За таких умов представлені разом з апеляційною скаргою документи не можуть бути прийняті судом та враховуватися при вирішенні справи.

Критично відноситься колегія суддів й до посилань апелянта на те, що оскільки відповідач не оспорив вищезгадані твердження банку щодо видачі кредиту, такі твердження не підлягають окремому доведенню. Зазначена позиція апелянта не ґрунтується на вимогах чинного цивільного процесуального законодавства, оскільки відповідно до положень ст. 82 ЦК України підставою для звільнення сторони від обов'язку доказування є факт їх визнання іншою стороною, а не лише відсутність заперечень з боку такої сторони. Оскільки матеріали справи не містять жодного доказу визнання відповідачем посилань позивача, останнім такі свої твердження, зокрема й щодо видачі кредиту, мали б бути належним чином доведені в ході розгляду справи чого в даному випадку не відбулося.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позов не підлягає до задоволення саме через недоведеність факту видачі кредиту, а не у зв'язку з неналежністю обґрунтування позивачем заявлених до стягнення сум, як про те зазначив суд першої інстанції.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року в частині мотивів відмови у задоволенні позову змінити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів крім випадків, передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: В.І. Олійник

К.П.Приходько