КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року

м. Київ

справа № 754/10595/15-ц

провадження № 22-ц/824/4453/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

заявник - державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шабанов ВіталійВалерійович

заінтересовані особи - ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Шипілова ОлександраВікторовича

на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року у складі судді Таран Н.Г.

у справі за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шабанова ВіталіяВалерійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві Шабанов В.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування вимог зазначав, що у відділі перебуває виконавчепровадження №52998550 з виконання виконавчого листа по справі №754/10595/15-ц, виданого Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором у сумі 389 633,86 доларів США, пені у розмірі 3 072 570,35 грн. та витрат по сплаті судового збору - 3 654,35 грн.

Зазначав, що у листопаді 2016 року відкрито виконавче провадження, про що боржника було повідомлено, а у грудні 2016 року зупинено виконавче провадження на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року про відкриття касаційного провадження та зупинення виконання рішення. Після касаційного перегляду рішення до відділу надійшла ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року, якою рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року залишено без змін.

Вказував про те, що у жовтні 2017 року на адресу боржника неодноразово направлялись виклики, якими було зобов'язано ОСОБА_2 надати пояснення з приводу невиконання рішення суду та подати декларацію про доходи та майно фізичної особи-боржника, однак вимоги державного виконавця не було виконано та у встановлений державним виконавцем строк боржник не з'явився.

Окрім цього, зауважував, що у ході здійснення виконавчого провадження було встановлено, що ОСОБА_2 отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон та згідно відповіді Державної прикордонної служби України, боржник неодноразово перетинав державний кордон України.

У зв'язку з вищевикладеним зазначав, що боржник не сплачує заборгованість на виконання рішення суду, тобто має невиконані зобов'язання на території України та ухиляється від їх виконання, крім того, боржник до відділу Державної виконавчої служби України не з'являвся, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, що свідчить про ухилення від виконання свої зобов'язань.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві Шабанова В.В. задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до повного виконання виконавчого провадження №52998550 з виконання виконавчого листа по справі №754/10595/15-ц, виданого Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, 29 січня 2019 року представник ОСОБА_2 - Шипілов О.В. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання у повному обсязі, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд неправильно встановив обставини щодо надсилання державним виконавцем вимог боржнику та невиконання таких вимог.

Посилається на те, що суд не встановив місце реєстрації боржника, що вплинуло на об'єктивний розгляд справи.

Також зазначає, що державний виконавець не вчиняв жодних дій щодо встановлення місця роботи боржника та його майна, не перевіряв стан рахунків боржника та не виносив постанову про звернення стягнення на його заробітну плату.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції розглянув подання державного виконавця без його участі, чим порушив вимоги ЦПК України.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Представник ОСОБА_2 - Шипілов О.В.у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягаєзадоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з наявності у ОСОБА_2 невиконаних зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, а також з наявності факту його ухилення від виконання таких зобов'язань, що є підставою для обмеження у праві виїзду особи за межі України.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження №52998550 з виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва від 07.11.2016 року по справі № 754/10595/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державно експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором у розмірі 389 633,86 доларів США, пені у сумі 3 072 570,35 грн. та витрати по сплаті судового збору - 3 654,35 грн.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, зокрема, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом». Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення прав громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Згідно статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, в тому числі, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов'язань (п.5 ч.1 ст.6).

Статтею 6 вказаного Закону встановлено перелік підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, якщо громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» (положення статті, які діяли на момент здійснення виконавчих дій) передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених вищезазначеним законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів виконавчого провадження убачається, що 29 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої направлено боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі: АДРЕСА_1.

Проте, у строк, вказаний в постанові про відкриття виконавчого провадження, боржником рішення суду в добровільному порядку виконано не було.

Копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі (частина перша статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій).

Таким чином, відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» боржник уважається таким, що повідомлений про відкриття виконавчого провадження.

Окрім того, 08 грудня 2016 року на адресу державної виконавчої служби надійшло клопотання представника боржника ОСОБА_2 - адвоката Шипілова О.В. про зупинення виконавчого провадження з підстав оскарження ним рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості до касаційного суду. До клопотання було додано копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 09 листопада 2016 року про відкриття касаційного провадження та зупинення виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року.

Того ж дня державним виконавцем винесена постанова про зупинення виконавчого провадження.

10 серпня 2017 року до відділу надійшла копія ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 17 липня 2017 року, якою рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року залишено без змін.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України боржник неодноразово перетинав державний кордон України.

Отже, станом на час звернення державного виконавця до суду з відповідним поданням про обмеження у праві виїзду за межі України боржника, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державно експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором у розмірі 389 633,86 доларів США, пені у сумі 3 072 570,35 грн. та витрат по сплаті судового збору - 3 654,35 грн. не виконано.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Вирішуючи питання чи є ухилення боржника від виконання зобов'язань свідомим, суд має враховувати комплекс процесуальних дій, які були вжиті державним виконавцем для виконання рішення суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та підтвердженим матеріалами виконавчого провадження.

Встановлення наявності зобов'язання у боржника, в даному випадку грошового зобов'язання щодо сплати заборгованості, та факту ухилення останнього від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов'язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду не виконується з 2016 року всупереч нормам статті 129-1 Конституції України, якою визначено, що рішення суду є обов'язковим до виконання, з урахуванням того, що боржнику відомо про наявність виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості, про що, зокрема, свідчить оскарження ним такого рішення до судів апеляційної та касаційної інстанції та звернення з клопотанням про зупинення виконавчого провадження.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 вчиняв будь-які дії щодо сплати заборгованості та виконання зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням, при цьому відсутні також і докази наявності об'єктивних причин, що унеможливлюють виконання боржником рішення суду повністю або частково або наявності непереборної сили, що унеможливлює виконання судового рішення.

Натомість, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби не з'являвся, будь-яких заяв клопотань чи інших документів від нього не надходило, пояснень за фактом невиконання вимог виконавчого документа боржник не надавав та не повідомляв про заходи, що вживаються ним з метою його виконання, а також не надавав відомості про свої доходи та місце роботи, про майно та майнові права, про грошові кошти на рахунках у банках та фінансових установах, не подав декларацію про доходи та майно.

Окрім того, звернення до суду з поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України є лише одним з механізмів, який державний виконавець може застосувати для забезпечення примусового виконання рішення суду з огляду на ухилення боржника від виконання такого, якому достеменно відомо про існування відносно нього виконавчого провадження та значного розміру заборгованості.

На підставі викладеного, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов'язань, покладених судовими рішеннями, оскільки його бездіяльність полягає в умисному, свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків по сплаті боргу, розмір якого становить 389 633,86 доларів США, пені у сумі 3 072 570,35 грн. та витрати по сплаті судового збору - 3 654,35 грн.

Приписами статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Оскільки право на звернення до суду гарантоване статтею 6 Конвенції, таке право передбачає практичне виконання остаточних судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Аргументи апелянта щодо розгляду подання судом першої інстанції за відсутності державного виконавця, з урахуванням правильності висновків місцевого суду, не є підставою для скасування законної та обґрунтованої ухвали суду лише тільки з формальних підстав, а не вчинення державним виконавцем дій щодо встановлення місця роботи боржника та його майна не є підставою для відмови у задоволенні клопотання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника, оскільки рішення ОСОБА_2 не виконується та не вчиняються будь-які дії, спрямовані на погашення заборгованості.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків місцевого суду, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Інші докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Шипілова ОлександраВікторовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай