ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 642/6440/18

Провадження № 22-ц/818/4736/19

13 листопада 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Чабан А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 травня 2019 року у складі судді Бородіної О.В. по справі №642/6440/18 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначає, що з 1996 року вона мешкає в квартирі АДРЕСА_1 . Вселення в квартиру відбулось на підставі листа голови виконавчого комітету Ради народних депутатів № 218 від 11 червня 1996 року.

У квартирі вона мешкає більш ніж 10 років, проте через відсутність права власності позбавлена можливості зареєструватися за цією адресою або вчинити будь-які інші дії пов`язані з нерухомим майном, передбачені законодавством.

Вважає, що добросовісно заволоділа квартирою, безперервно мешкає в ній з 1996 року, безперервно і відкрито володіє нею впродовж більше десяти років, які передували зверненню до суду.

Просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач Харківська міська рада заперечувала проти задоволення позовних вимог. Квартира знаходилась у державній власності і в даний час є комунальною власністю територіальної громади, надавалась позивачу для тимчасового проживання, а тому відсутні підстави для визнання позивача добросовісним користувачем вказаної квартири. Законом визначено порядок приватизації, однак позивач не вчиняла дій щодо приватизації вказаної квартири.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 13 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення мотивовано тим, що позивач більше двадцяти років безперервно проживає та утримує спірну квартиру, вважаючи її своїм житлом; вона позбавлена можливості скористатися своїм правом на отримання цього житла у власність в порядку приватизації, а тому наявні підстави для визнання за нею права власності на спірне майно, оскільки інший спосіб захисту порушеного права у позивача відсутній.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Позивачка не вчиняла дій щодо приватизації вказаної квартири, не зверталася до відповідних органів з питанням щодо визнання наймачем та приватизації житла, а відтак не набула права на спірне майно.

Набувальна давність поширюється на випадки безтитульного володіння чужим майном. Наявність у володільця певного правового титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

ОСОБА_1 достеменно знала, що вона не є власником спірної квартири і знала , хто є власник квартири.

Власником спірної нерухомості є територіальна громада в особі Харківської міської ради.

Згідно паспортних даних ОСОБА_1 зареєстрована за іншою адресою.

Позивачка не є добросовісним набувачем, у зв`язку з чим стаття 344 Цивільного кодексу України на неї не розповсюджується.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи з 1988 року ОСОБА_1 перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за загальною чергою внесена до списків першочерговиків по категорії "ветхі будинки" з 1988 року.

11 червня 1996 року головою виконавчого комітету Ленінської Ради народних депутатів міста Харкова № 218 їй дозволено тимчасово (без реєстрації) використовувати житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позивачка є добросовісним набувачем, вона позбавлена можливості скористатися своїм правом на отримання житла у власність в порядку приватизації, а тому позов підлягає задоволенню.

Погодитись з таким висновком суду не можна.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради на підставі рішення ХІІ сесії ХХІ скликання Харківської міської ради народних депутатів Харківської області від 28 вересня 1992 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечувала, що квартира надана їй з дозволу райвиконкому.

Отже, вважати, що спірне майно не має власника та позивачу не відомо, хто є власником майна- не можна.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає щодо тривалого часу проживання у спірній квартирі та необхідністю захисту її житлових прав. В суді апеляційної інстанції пояснювала, що з 2013 року вона знята з реєстрації за іншою адресою та у неї взагалі відсутнє зареєстроване місце проживання.

Між тим, згідно копії паспорту ОСОБА_1 , долученої нею до позовної заяви, поданої у листопаді 2018 року, позивачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . Даних щодо зняття з реєстрації або скасування даного запису матеріали справи не містять.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин вважати, що Харківської міською радою порушено житлові права позивачки та є підстави для визнання за нею права власності - не можна.

Рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2,376, 381-384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 травня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Ленінський РВ ХМУ УМВС України в Харківській обл. 31 жовтня 2000 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Харківської міської ради(61003, місто Харків, майдан Конституції, будинок 7, Ідентифікаційний код юридичної особи 04059243) судовий збір у сумі 13215(тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко