Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4621/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

в складі судді Ковальчук Л.М.

від 03 грудня 2018 року

по справі №369/6445/18

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_2, посилаючись на те, що Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1.) під час звільнення з нею не проведено розрахунку за відпрацьований місяць, виходячи з посадового окладу 7 000,00 грн, просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 7 000,00 грн та 17 315,74 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату в розмірі 930,75 грн та 9 121,35 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, а висновки до яких дійшов суд, не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що висновок суду про те, що позивачкою відпрацьовано п'ять днів ґрунтується лише на усних поясненнях самої позивачки та всупереч ст. 77, 78 ЦПК України не підтверджено належними доказами.

Вказував, що за приписами трудового законодавства, заробітна плата нараховується фактично за виконану роботу. Судом не взято до уваги, що в матеріалах справи міститься табель виходу на роботу, який є первинним документом для обліку відпрацьованого часу, та є підставою для нарахування заробітної плати працівникам. В порушення норм процесуального закону судом не надано правової оцінки табелю відпрацьованого часу, з якого вбачається, що позивачка не з'являлася на роботу та не приступала до трудових обов'язків, а отже не відпрацювала жодного дня.

Зазначав, що позивачкою не надано суду будь-яких належних чи допустимих доказів нарахування їй заробітної плати у сумі 930,75 грн, а тому у суду були відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, зазначив, що наявність наказів про прийняття на роботу та про звільнення з роботи не підтверджують факт виконання трудових обов'язків.

За наведених обставин просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.12.2018 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_3, подала відзив, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Вказувала, що наданий відповідачем табель робочого часу не є належним та достатнім доказом невиконання працівником своїх трудових обов'язків, а жодних інших доказів невиходу на роботу та невиконання трудових обов'язків відповідачем не надано.

Вважала, що наявність наказу про прийняття на роботу та наказу про звільнення є належними доказами виконання працівником роботи, а обов'язок роботодавця виплачувати заробітну плату визначено трудовим законодавством.

Також, вказувала, що висновок суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідає положенням ст. 117 КЗпП України.

За вказаних обставин просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України перевіряє законність рішення лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині стягнення заробітної плати в сумі 930,75 грн та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9 121,35 грн, то воно підлягає перегляду лише в цій частині.

Крім цього, слід зазначити, що позивачка, не погоджуючись з рішенням суду про відмову в задоволенні частини позовних вимог, подала до суду з апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.03.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу №3-К від 16 лютого 2018 року ОСОБА_2 з посадовим окладом згідно штатного розпису та випробовувальним терміном на три місяці, прийнята на посаду адміністратора у ФОП ОСОБА_1 з 19.02.2018 на основне місце роботи.

Згідно наказу №8-К від 19 березня 2018 року ОСОБА_4 звільнено із займаної посади адміністратора 19.03.2018 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

24 квітня 2018 року ОСОБА_2 зверталася до відповідача із заявою, в якій просила надати їй всі необхідні суми при звільненні (а.с. 10).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказувала на те, що між нею та відповідачем була узгоджена заробітна плата у розмірі 7 000,00 грн, однак в день звільнення відповідач не провів з нею остаточного розрахунку з виплати заробітної плати за відпрацьований час (один місяць).

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка на підтвердження обставин виконання трудових обов'язків та встановлення їй заробітної плати надала копію наказу про прийняття на роботу від 16.02.2018, копію наказу про звільнення від 19.03.2018, копію заяви про звернення до відповідача з вимогою про виплату необхідних сум при звільненні та копію трудової книжки.

Звертаючись до суду з позовом позивачка посилалась на те, що вона відпрацювала у ФОП ОСОБА_1 на посаді адміністратора місяць та їй була нарахована заробітна плата у сумі 7 000,00 грн.

На спростування доводів позивача відповідачем надано докази, що згідно штатного розпису ФОП ОСОБА_1 від 02 січня 2018 року посадовий оклади адміністратора складає 3 723,00 грн (а.с. 63).

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи позивачки, що між сторонами узгоджено заробітну плату у розмірі 7 000,00 грн, оскільки на підтвердження даних обставин матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, а отже такі доводи позивачки є припущеннями.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, належними в матеріалах справи доказами підтверджується, що ОСОБА_2 була прийнята на роботу на посаду адміністратора у ФОП ОСОБА_5 з посадовим окладом 3 723,00 грн.

Обставини щодо посадового окладу позивачки правильно встановлені судом першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо кількості відпрацьованих позивачкою днів у ФОП ОСОБА_5

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції поклав в основу рішення пояснення позивачки, що остання фактично відпрацювала у відповідача п'ять днів. До такого висновку суд дійшов з порушенням п. 3 ч. 2 ст. 76 та ст. 92 ЦПК України та не звернув уваги, що у відповідності до даних положень суд мав право покласти в основу рішення пояснення сторони у справі, як доказ, лише у випадку, коли сторона буде допитана як свідок.

Так, відповідно до статті 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Матеріали справи не містять доказів, що позивачка зверталася до суду першої інстанції усно чи письмово із заявою про допит її як свідка з метою повідомлення обставин, що мають значення для справи, і що вона попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, відповідно до ч. 4 ст. 91 ЦПК України

Отже, надані позивачкою пояснення про те, що вона відпрацювала п'ять днів є припущеннями останньої, не підтверджені належними доказами. За наведених обставин, судом першої інстанції безпідставно взято до уваги та покладено в основу рішення пояснення позивачки, оскільки такі пояснення є непослідовними. Так, в позовній заяві позивачка зазначала, що відпрацювала місяць, а під час судового засідання пояснила, що відпрацювала 5 днів.

Також, матеріали справи не містять клопотань про допит інших свідків.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи, а саме з табелів обліку використання робочого часу ФОП ОСОБА_6 за період з 01.02.2018 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 19.03.2018 ОСОБА_2 не відпрацювала жодного дня (а.с. 55-56, 67-68).

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що табель обліку використання робочого часу є неналежним доказом невиконання працівником своїх трудових обов'язків.

Відповідно до наказу Державного комітету статистики України №489 від 05.12.2008 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (далі - Наказ) затверджені типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, які використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час.

Отже, згідно вказаного Наказу від 05.12.2008 табель обліку робочого часу застосовується для обліку робочого часу всіх категорій, що працюють, для контролю за дотриманням ними встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час, які застосовуються для розрахунку заробітної плати (враховуючи роботу в святкові дні, вихідні, в нічний час, наднормово у відрядженнях), оплати різних видів відпусток, простоїв, лікарняних, а також для складання статистичної звітності з праці.

Таким чином, табель обліку використання робочого часу - це первинний документ для обліку відпрацьованого часу, який також є підставою для нарахування заробітної плати працівникам.

З огляду на викладене, табель обліку робочого часу в силу ст. 77 ЦПК України є належним доказом, який відображає фактично відпрацьований працівником час.

Крім того, відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

У статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Аналіз вказаних положень закону приводить до висновку, що заробітна плата нараховується за виконану роботу.

Крім того, згідно довідки ФОП ОСОБА_1 №1 та довідки про доходи №2 від 10.09.2018 ОСОБА_2 займала посаду адміністратора у ФОП ОСОБА_1 з 19.02.2018 по 19.03.2018. За лютий та березень 2018 року ОСОБА_2 заробітна плата не нараховувалася (а.с. 69-70).

З огляду на викладене, посилання позивача на те, що наявність наказу про прийняття на роботу та наказу про звільнення є належними доказами виконання працівником трудових обов'язків, є безпідставними.

Отже, матеріали справи не містять належних доказів, які вказують на те, що ОСОБА_2 фактично приступила до виконання посадових обов'язків у ФОП ОСОБА_1 та відпрацювала місяць, а також що їй була нарахована заробітна плата.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними від вимог про стягнення заробітної плати, в задоволенні яких відмовлено, то відсутні і правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Беручи до уваги те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України)

Суд враховує, що позивачка у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору у всіх судових інстанціях лише за позовні вимоги про стягнення заробітної плати. Проте, загальна сума судового збору за обидві позовні вимоги: стягнення заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить мінімальний розмір в суді першої інстанції 704,80 грн та в суді апеляційної інстанції 1 057,20 грн, а у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» сума судового збору не може бути меншою ніж визначено цим Законом.

З огляду на те, що позивач не сплачував судовий збір при поданні позову, зокрема щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 704,80 грн підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

Оскільки, згідно квитанції №87 від 25.01.2019 відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1057,20 грн, то такий судовий збір підлягає стягненню з позивача.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2018 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 057 (одна тисяча п'ятдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 березня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай