Постанова

Іменем України

25 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 712/7249/17

провадження № 61-14734ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 жовтня 2017 року у складі головуючого-судді Романенко В. А. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л., Василенко Л. І., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору про завдаток недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_6

Спадкоємцями після його смерті за законом став він та його брат ОСОБА_7

Оскільки він проживав у Київській області, а брат за місцем знаходження спадкового майна, тому він залишив брату фотокопію-витяг із паспорта, фотокопію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, чисті аркуші паперу з його підписом для оформлення спадщини.

Державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та ОСОБА_5 видані свідоцтва про право на спадщину за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Після смерті ОСОБА_7, його син ОСОБА_5, вступив у володіння спадковим майном, у тому числі заволодів усіма документами як батька, так і його.

09 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до нього про стягнення коштів.

Із направлених йому документів він дізнався про укладений 28 травня 2015 року між ними договору завдатку.

Рішенням Сквирського районного суду від 14 вересня 2016 року у цивільній справі № 376/1442/16-ц ОСОБА_5 в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено та стягнуто з нього на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 7200,00 доларів США, що еквівалентно 178416,00 грн, за договором про завдаток від 28 травня 2015 року.

Апеляційним судом Київської області йому було роз'яснено право заявити клопотання про призначення експертизи щодо договору про завдаток, однак, у зв'язку з тим, що він не звертався за правовою допомогою при розгляді цієї справи, та, як наслідок, не в повній мірі усвідомлював критичну важливість висновку експерта як доказу у такій справі, а також зважаючи на високу вартість експертизи та відсутністю у нього грошових коштів на той момент, він не заявив клопотання про проведення експертизи оригіналу договору та не зміг довести недійсність оспорюваного правочину, що є предметом у цій справі.

Посилаючись на те, що він не домовлявся із відповідачем про продаж частини спадкового майна, не отримував від нього кошти та не підписував спірний договір про завдаток, а лише підписався на чистому аркуші паперу в 2008 році, в результаті чого на цьому папері було складено договір завдатку.

Ураховуючи вищевикладене, просить суд визнати недійсним договір про завдаток від 28 травня 2015 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв'язку невідповідністю його вимогам частини третьої статті 203 ЦК України. Судові витрати, понесені в результаті розгляду даної справи, покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 31 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача не підтверджені належними доказами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17 січня2018 рокурішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 31 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції належним чином визначив фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого вірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його заяви про забезпечення доказів шляхом витребування оригіналу договору з матеріалів справи № 367/1440/16-ц Сквирського районного суду Київської області, пославшись на ненадання судом формальної відмови. Крім того неправомірно відмовив у задоволенні позову у зв'язку з недоведенням факту відсутності волевиявлення на укладення договору про завдаток від 28 травня 2015 року та ненадання доказів, які б спростовували цей факт.

02 квітня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження у цій справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиву (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько ОСОБА_4 - ОСОБА_6

Після його смерті відкрилась спадщина. Спадкоємцями за законом став ОСОБА_4 та його брат ОСОБА_7

20 вересня 2008 року державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається: з права власності на Ѕ частину будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1. Крім того, в свідоцтві зазначено про те, що на іншу Ѕ частину вищевказаного спадкового майна видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я сина померлого ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 - брат позивача.

Після смерті ОСОБА_7, його син ОСОБА_5, став спадкоємцем Ѕ частини будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1.

28 травня 2015 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір завдатку, згідно з яким останній отримав 7200,00 доларів США в рахунок оплати вартості своєї частки житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до цього договору ОСОБА_5 зобов'язався передати 1300,00 доларів США ОСОБА_4 при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу майна не пізніше 30 вересня 2015 року.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14 вересня 2016 року у цивільній справі № 376/1442/16-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 7200,00 доларів США, що еквівалентно 178416,00 грн, відповідно до договору про завдаток від 28 травня 2015 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частинами першою, другою статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статтею 571 ЦК України, відповідно до якої якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом названих норм завдаток є доказом існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання.

З положень статей 546, 548 ЦК України вбачається, що завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору (попереднього договору) купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно статті 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме щодо факту підроблення договору з використанням чистих листків паперу із підписом позивача, що свідчить про недоведеність позовних вимог.

Також, позивачем не надано достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог про відсутність його волевиявлення на укладення договору про завдаток від 28 травня 2015 року.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів установлено, що ОСОБА_4 не надав суду належних та допустимих доказів того, що договір про завдаток ним не підписувався.

В силу частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічне викладене в частині четвертій статті 82 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його заяви про забезпечення доказів шляхом витребування оригіналу договору з матеріалів справи № 367/1440/16-ц Сквирського районного суду Київської області є необґрунтованими, оскільки не свідчать про помилковість вищевказаних висновків суду по суті позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що суд неправомірно відмовив у задоволенні позову у зв'язку з недоведенням факту відсутності волевиявлення на укладення договору про завдаток від 28 травня 2015 року та ненадання доказів, які б спростовували цей факт зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного м. Черкаси від 31 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. А. Стрільчук
Г. І. Усик