Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 369/6262/14-ц

провадження № 61-8633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача-Пророка В. В.,
суддів: Висоцької В. С., Лесько А. О., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_8 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,
відповідачі:-ОСОБА_3 ,
-ОСОБА_4 ,
треті особи:-приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Стратілат Парасковія Іларіонівна,
-Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області,
-Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області,
особа, яка звернулася із касаційною скаргою
-ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_8 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Стратілат Парасковія Іларіонівна, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області, Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року, ухвалене суддею Дубас Т. В., та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: Березовенко Р. В., Верланова С. М., Лівінського С. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2014 року ОСОБА_8 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Стратілат П. І. (далі - приватний нотаріус Стратілат П. І.), Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області (далі - Києво-Святошинська районна служба у справах дітей), Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області (далі - Києво-Святошинська районний орган опіки та піклування), про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок), укладеного 13 січня 2007 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , згідно із яким ОСОБА_4 купила спірний будинок за 65 500,00 грн (далі - договір купівлі-продажу від 13 січня 2007 року).

2. Позовна заява мотивована тим, що спірний будинок був отриманий ОСОБА_12 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_13 Після цього 29 травня 2004 року між позивачем та ОСОБА_12 було зареєстровано шлюб. Сторони спільно проживали у спірному будинку, несли витрати по його утриманню та доклали зусиль для його капітального ремонту, покращення і збільшення площі.

3. В зазначеному шлюбі позивача та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_2 З червня 2012 року ОСОБА_2 проживає з ОСОБА_8 в орендованій кімнаті, не має належних умов для повноцінного розвитку, постійно перебуває у стресі через відсутність власного місця проживання.

4. Договір купівлі-продажу від 13 січня 2007 року був укладений без згоди ОСОБА_8

5. Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_8 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 січня 2007 року.

6. Справа розглядалась судами неодноразово. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 29 квітня 2015 року рішення Апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року скасоване, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року залишене в силі.

7. Згідно Постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року, ухвалу ВССУ від 29 квітня 2015 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

8. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року зазначений позов ОСОБА_8 задоволено та вирішено:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 січня 2007 року;

- стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 судовий збір в сумі 576,51 грн;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 судовий збір в сумі 576,51 грн.

9. Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 22 червня 2001 року ОСОБА_12 отримала свідоцтво про право власності на спірний будинок у порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_13

10. 29 травня 2004 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 в цьому шлюбі народилась їх донька ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом.

11. Згідно копії паспортів відповідних учасників спору ОСОБА_14 зареєстрована з 10 грудня 2003 року за адресою знаходження спірного будинку, а ОСОБА_8 з 19 липня 2005 року.

12. Відповідно до довідки виконкому Білогородської сільської ради від 24 квітня 2007 року в спірному будинку проживають ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 (далі - довідка 1). Згідно довідки виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 28 листопада 2014 року ОСОБА_8 , ОСОБА_14 дійсно були зареєстровані та проживали в період з 22 червня 2005 року по 03 жовтня 2008 року за адресою знаходження спірного будинку. З ними проживала дочка ОСОБА_2 без реєстрації (далі - довідка 2).

13. Право малолітньої ОСОБА_2 на користування жилим приміщенням у спірному будинку, де вона мешкала разом із батьками, виникло на підставі, зокрема статті 29 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України) та статті 156 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-X (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЖК України).

14. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 01 липня 2015 року у цивільній справі з провадженням № 6-396цс15, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в такому позові.

15. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 09 вересня 2015 року у цивільній справі з провадженням № 6-405цс15, укладення батьками без попередньої згоди органу опіки та піклування правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, є підставою для визнання цих правочинів недійсними відповідно до статей 203, 215 ЦК України. Зазанчені дії не відповідають частині третій статті 18 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про охорону дитинства).

16. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, що набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

17. У зв`язку з тим, що на час підписання спірного договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року в спірному будинку проживала неповнолітня ОСОБА_2 , для укладання даного правочину був необхідний дозвіл органу опіки та піклування, який отриманий не був в порушення статті 12 Закону України від 02 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та статті 17 Закону про охорону дитинства, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

18. Розподіл судових витрат здійснений відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі позначення цього документа у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004).

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

19. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року залишене без змін.

20. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності позову та наявності законних підстав для визнання договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року недійсним, оскільки на час його укладення малолітня ОСОБА_2 мала право на користування спірним житловим будинком і тому згода органу опіки та піклування була обов`язковою, є цілком обґрунтованими та законними.

21. Надані відповідачами докази стосуються перебування ОСОБА_11 у Росії. З наданих відповідачами документів можливо дійти висновку, що малолітня ОСОБА_2 якийсь час могла перебувати з матір`ю у Росії, однак жодного належного та допустимого доказу, що перебування ОСОБА_2 у Росії було саме станом на 13 січня 2007 року та мало статус постійного проживання (з правом користування іншим житловим приміщенням), а не тимчасового перебування, ОСОБА_4 надано не було. Зазначені докази не спростовують факт проживання ОСОБА_2 за адресою знаходження спірного будинку на момент укладання договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року.

22. Заперечення апелянта, які стосуються довідок 1 та 2 як доказів у справі апеляційним судом також оцінюються критично, оскільки жодного належного та допустимого доказу на спростування висвітленої в них інформації (щодо реєстрації подружжя ОСОБА_2 за адресою знаходження спірного будинку та проживання з ними малолітньої ОСОБА_2 ) надано не було, а дії виконавчого комітету Білогородської сільської ради з точки зору неправомірності видачі довідок 1 та 2 відповідачами не оскаржувалися.

23. Крім того, апеляційний суд вважає, що посилання відповідачів на судові рішення, ухвалені у інших справах, які стосувалися розлучення подружжя Танцюр та їх спорів, пов`язаних з визначенням місця проживання ОСОБА_2 , як на доказ іншого постійного місця проживання малолітньої ОСОБА_2 на час укладання договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року також не заслуговують на увагу, оскільки жодним чином не доводять наявність іншого законного постійного місця проживання ОСОБА_2 на час укладення зазначеного договору, а сам по собі факт купівлі ОСОБА_14 квартири у Росії не свідчить про обов`язкове виникнення права користування цією квартирою у її малолітньої дочки ОСОБА_2

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24. 21 листопада 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до ВССУ, вважаючи, що суди попередніх інстанцій прийняли судові рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

25. В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зупинити виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

26. 21 листопада 2016 року ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , подав касаційну скаргу до ВССУ, вважаючи, що суди попередніх інстанцій прийняли судові рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

27. В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_10 заявляє ті ж самі вимоги, що й ОСОБА_4

Рух справи в суді касаційної інстанції

28. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.

29. Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30. 13 лютого 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

31. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

32. Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

33. Ухвалою судді ВССУ від 12 грудня 2016 року, після усунення недоліків касаційної скарги, крім іншого, відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 , витребувані матеріали справи з суду першої інстанції, задоволено клопотання про зупинення виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року, до закінчення касаційного провадження.

34. Ухвалою судді ВССУ від 15 грудня 2016 року, після усунення недоліків касаційної скарги, крім іншого, відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , витребувані матеріали справи з суду першої інстанції, задоволено клопотання про зупинення виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року,до закінчення касаційного провадження

35. Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи ОСОБА_4 .

36. Задовольняючи позов суд першої інстанції не з`ясував повно і всебічно всіх обставин справи, зробив односторонню оцінку тільки доказів, на які посилається позивач. Позивач всупереч статті 60 ЦПК України 2004 не надав безспірних доказів щодо наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року недійсним. Посилання позивача на порушення прав малолітньої ОСОБА_2 при укладанні договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у неї права користування спірним будинком на момент укладання цього договору.

37. На думку ОСОБА_4 суди попередніх інстанцій не пояснили чому довідка 1 є належним доказом у справі попри те, що не вказане джерело відомостей про підтверджуваний факт прописки/проживання ОСОБА_8 , ОСОБА_14 та ОСОБА_2 з 2004 року по дату запиту. Також чому довідка 2 є належним доказом попри те, що не має офіційної печатки та прізвищ осіб, які підписали дану довідку.

38. Суди не надали належної оцінки доказам про те, що ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року проживала з її матір`ю в Росії.

39. Суди в порушення частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 не врахували обставини, встановлені, зокрема ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2008 року у справі № 22-ц409/2008, які підтверджують проживання ОСОБА_2 з її матір`ю в Росії на момент укладання договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року. Також суди не врахували відповідні обставини, встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2006 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2007 року у справі № 22-ц-621.

40. Неналежне встановлення обставин справи судами попередніх інстанцій призвело до неправильного застосування ними норм матеріального права, на які вони посилались в обґрунтування своїх судових рішень.

41. Інші доводи ОСОБА_4 , в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.

(2) Доводи ОСОБА_10

42. Участь у цій справі ОСОБА_17 . обґрунтована тим, що в спірному будинку після його придбання ОСОБА_4 з 17 квітня 2007 року прописані його малолітні діти: ОСОБА_6 (2005 року народження) та ОСОБА_7 (2004 року народження). Доводи ОСОБА_17 повторюють доводи ОСОБА_4

(3) Позиція інших учасників справи

43. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

44. Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

45. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

46. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

47. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

48. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

49. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

50. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо належного вивчення доказів у справі судами попередніх інстанцій

51. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина терят статті 47 Конституції України).

52. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

53. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина третя статті 10 ЦПК України 2004).

54. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України 2004).

55. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України 2004).

56. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (абзац перший частини першої статті 60, частини друга-четверта статті 60 ЦПК України).

57. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України 2004).

58. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

59. Стаття 213 ЦПК України 2004 визначає суть законності та обґрунтованості судового рішення, а стаття 214 ЦПК України 2004 -питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення.

60. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частини перша та друга статті 303 ЦПК України 2004).

61. Загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

62. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частини перша статті 14 ЦК України).

63. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

64. Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша, четверта та шоста статті 29 ЦК України).

65. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша та шоста статті 203 ЦК України).

66. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини перша та третя статті 215 ЦК України).

67. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (частин друга статті 6 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - СК України).

68. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні (частина сьома статті 7 СК України).

69. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом (частина друга статті 176 СК України).

70. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, зокрема укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку (згідно із абзацом другим частини другої статті 177 СК України).

71. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування (частини друга та четверта статті 12 Закону України від 02 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин).

72. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання (частина третя статті 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про охорону дитинства).

73. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (частини перша та друга статті 18 Закону про охорону дитинства).

74. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин).

75. Реєстраційні паспортні дані ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , встановлені судами попередніх інстанцій самі по собі не доводять місце постійного проживання, зокрема ОСОБА_11

76. Ухвала Апеляційного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 22-ц409/2008, на яку посилається ОСОБА_4 , була скасована ухвалою Верховного Суду України від 09 вересня 2009 року (провадження № 6-2596св09), так само як і судове рішення суду першої інстанції. Тому доводи осіб, що подали касаційні скарги, в цій частині не можуть бути прийняті до уваги.

77. За наявності заяви сторони спору про неналежність доказу у справі судом має бути встановлено спростування підстави неналежності такого доказу або безпідставність відповідної заяви сторони спору. В матеріалах справи містяться довідки 1 та 2, в яких зазначена інформація, яка різниться як в самих цих довідках так і не відповідає інформації інших доказів у справі. Верховний Суд згідно статті 400 ЦПК України позбавлений права дати оцінку таким суперечностям. Але суди попередніх інстанцій не дали належну оцінку цим суперечностям, хоча мали це зробити, враховуючи, що надали перевагу цим доказам як таким, що підтверджують проживання ОСОБА_2 у спірному будинку на момент його продажу.

78. Отже, апеляційний суд не надав належної оцінки запереченням ОСОБА_4 щодо довідок 1 та 2, що призвело до дисбалансу прав сторін спору, передбаченого статтею 10 ЦПК України 2004. Крім того, його висновок про відсутність доказів на спростування інформації в цих довідках є необґрунтованим, враховуючи інші встановлені обставини справи. Суд першої інстанції взагалі не надав жодної оцінки відповідним зауваженням ОСОБА_4 щодо довідок 1 та 2, встановивши на їх підставі суттєві обставини цієї справи без належного врахування інших обставин справи у сукупності відповідно до статті 212 ЦПК України 2004.

79. За відсутності доказів реєстрації ОСОБА_2 за обома місцями перебування (в Російській Федерації та Україні), про які стверджують її батьки, мають значення докази та обставини справи, належним чином встановлені, які у своїй сукупності вказують на реальне місце проживання ОСОБА_2 на момент укладання договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року. З огляду на це суди попередніх інстанцій безпідставно не прийняли до уваги обставини, встановлені судами в інших судових справах, які мають значення для цієї справи, зокрема ті, які вказують на стале перебування дитини з матір`ю в Російській Федерації. Вони підтверджуються самим позивачем відповідно до ухвали Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2007 року у справі № 22-ц-621.

80. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2006 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2007 року у справі № 22-ц-621, які мали преюдиційне значення для судів попередніх інстанцій відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 встановлено, що по дату прийняття даного рішення судом першої інстанції ОСОБА_14 поїхала зі своєю дочкою жити до Російської Федерації до її матері та не веде спільне господарство з ОСОБА_8 Суд визначив це як одну з підстав розірвання шлюбу. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2007 року у справі № 22-ц-621 не встановлено змін щодо обставин, які встановив суд першої інстанції у відповідній справі, а сама ця ухвала прийнята після укладання договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року.

81. Отже, позивачем не доведено належним чином, що ОСОБА_2 проживала у спірному будинку на момент укладання договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року. Це вказує на відсутність підстав для застосування частини третьої статті 17 Закону про охорону дитинства.

82. Заявляючи одні фактичні обставини в одному судовому провадженні з метою отримати судове рішення на свою користь та протилежні обставини в іншому судовому провадженні з тією самою метою, позивач фактично зловживає своїми батьківськими правами намагаючись використовувати статус малолітньої дитини та охоронювані законом її права не на користь дитини, а в своїх інтересах в рамках особистих стосунків з ОСОБА_14 Зокрема, позивач не ставив питання про позбавлення його дочки права користуватися спірним будинком у 2007 році, а звернувся до суду лише у 2014 році, вказуючи, що дочка проживає з ним з червня 2012 року. Аргументуючи свої позовні вимоги, в тому числі тим, що його дочка залишилась на вулиці без житла через укладання договору купівлі-продажу від 13 січня 2007 року, позивач сам надав суду першої інстанції копію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2013 року у справі № 2-4630/12, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_11 до позивача про визначення місця проживання ОСОБА_2 Відповідно до цього рішення позивач забезпечує належне піклування, розвиток та дозвілля, що протирічить вказаному аргументу позову позивача щодо відсутності у його дочки місця проживання.

83. Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій неналежним чином дослідили всі докази у справі та неповно встановили обставини у цій справі, чим порушили вимоги статей 212-214 ЦПК України 2004, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного рішення. Керуючись статтею 11 ЦПК України та пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, відмовивши в задоволенні позову.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

84. Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

85. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_10 : скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року, ухвалити нове рішення у справі, відмовивши в задоволенні позову.

(2.2) Щодо судових витрат

86. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

87. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

88. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

89. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема значення справи для сторін (пункт 2 частини третьої статті 141 ЦПК України).

90. ОСОБА_4 та ОСОБА_10 не заявляли вимоги про відшкодування судових витрат. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

91. Відповідно до квитанції від 26 липня 2016 року № 341 ОСОБА_4 сплатила судовий збір в сумі 720,50 грн за подання апеляційної скарги (вимога про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову).

92. Відповідно до квитанції від 18 листопада 2016 року № 65 ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , сплатив судовий збір в сумі 786,00 грн за подання касаційної скарги. Відповідно до квитанції від 18 листопада 2016 року № 66 ОСОБА_4 сплатила судовий збір в сумі 786,00 грн за подання касаційної скарги. ОСОБА_4 та ОСОБА_10 не надали інших розрахунків документально підтверджених судових витрат.

93. За результатом касаційного розгляду вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню, в задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено.

94. Отже, ОСОБА_4 має право на відшкодування їй позивачем судових витрат в сумі 1 113,50 грн, з яких: 720,50 грн відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги, 393,00 грн відшкодування судового збору за подання касаційної скарги.

95. ОСОБА_10 має право на відшкодування йому позивачем судового збору в сумі 393,00 грн за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_4 .

2. Частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

3. Скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року.

4. Ухвалити нове рішення у справі, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_8 .

5. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 відшкодування судових витрат в сумі 1 113,50 грн, з яких: 720,50 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, 393,00 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

6. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відшкодування витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги у сумі 393,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О. Лесько

В. М. Сімоненко

В. В. Пророк

І. М. Фаловська