Провадження № 2/219/163/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Погрібної Н.М.,

при секретарі Мирошниченко О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову вказував, що в травні 2016 року відповідач звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів, пені та комісії та зазначив, що відповідно до договору № б/н від 28.08.2010р., який складається із заяви, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів Банку, які викладені на офіційному веб-сайті відповідача (далі - кредитний договір), позивач отримав кредит в розмірі 15700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк посилається на те, що за умовами договору має право нараховувати відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, а також на те, що пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору за умови інформування про це позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. З урахуванням викладеного банк у вказаному позові ставить питання про стягнення з позивача заборгованості за кредитом, заборгованості за пенею та комісією, штрафів, а також заборгованості по процентам за користування кредитом, які за різні періоди розраховані за ставками 30%; 27,60%; 32,40% та 42%. Згідно з п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг, доданих банком до вказаного позову, до обов`язків банку належить не рідше одного разу на місяць способом, вказаним у заяві, надавати держателю виписки про стан картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по картрахункам. При цьому заява із зазначенням способу надання виписки про стан картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по картрахункам позивачем не оформлялась. Отже, з наведених вище умов кредитного договору вбачається, що банку надано право односторонньої зміни цих умов, зокрема, в частині зміни розміру відсотків за користування кредитом та інших невід`ємних частин договору, що є суттєвим порушенням норм діючого законодавства України, окрім того, є пряма вказівка положень законодавства про нікчемність умов кредитного договору в частині односторонньої зміни банком процентної ставки, банк пред`явив позивачу відповідний позов про стягнення суми за кредитним договором, в тому числі й процентів за підвищеною в односторонньому порядку ставкою, то пред`явленням такого позову банк вчинив дію, яка свідчить про невизнання нікчемності відповідних положень кредитного договору, що в свою чергу свідчить про наявність спору між сторонами в цій частині та зумовлює необхідність встановлення нікчемності правочину в судовому порядку. Просив позов задовольнити.

У судове засідання представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надавши заяву про підтримання пред`явлених позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи просив проводити за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надавши заяву про слухання справи за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, надане заперечення підтримав, оскільки при оформлені кредиту заява на отримання кредиту підписується повнолітньою, дієздатною особою, якою підтверджується, що позичальник ознайомлений з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами. Укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання, підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком умовами та тарифами. Правила та умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. 28.08.2010 року позивач пройшов ідентифікацію у ПриватБанку підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. На виконання умов кредитного договору позивачу була видана кредитна карта для користування картрахунком. Також був відкритий картрахунок для здійснення операцій за кредитним договором, встановлено кредитний ліміт в розмір 2500,00 грн. Картрахунком позивач постійно користувався починаючи з 28.08.2010 року, що підтверджується випискою по картрахунку. Факт отримання електронного платіжного засобу кредитної картки позивач не заперечує. На час початку користування кредитною карткою діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 30% на рік. Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. Підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по уже наявній кредитній заборгованості. Про зміну процентних ставок банк проінформував позичальника з дотриманням строку зазначеного у п.1.1.3.2.3 шляхом смс - повідомлення на телефон позивача, закріплений за клієнтом +29, вказаний ним у анкеті-заяві. 15 серпня 2014 року про зміну процентної ставки з 01 вересня 2014 року до 2,9% на місяць. Аналогічним шляхом завчасно було проінформовано позичальника 15 березня 2015 року про підвищення процентної ставки з 01 квітня 2015 року до 3,6% на місяць. Законодавством встановлений вичерпний перелік підстав, за яких договір може бути визнаний недійсним. Ці підстави передбачені ст. 203, 215 ЦК України. Згідно з нормами даної статті, правочин можна визнати недійсним, якщо в момент укладення він не відповідав нормам діючого законодавства. Кредитний договір укладений між відповідачем і позивачем у повній мірі відповідає вимогам ст. 215 ЦК України, тому підстав для визнання його недійсним у позивача не має, на цих підставах просить у задоволені позову відмовити.

На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № б/н від 28.08.2010р., укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», який складається із заяви, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів Банку, які викладені на офіційному веб-сайті ПАТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою суду від 14 травня 2018 року скасоване заочне рішення Артемівського міськрайонного суду від 21 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Так, відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з`ясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 263 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову.

При вирішенні спору між сторонами, суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією і законами України, як і застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Судом встановлено, що 28 серпня 2010 року позивач підписав анкету заяву на отримання кредитної картки у відповідача з лімітом на ній у розмірі 15 700,00 грн.

Відповідно до укладеного договору б/н від 28.08.2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/ pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

ПАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 17.04.2018 року має заборгованість у сумі 339273,58 грн.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ста 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезе транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, ОСОБА_1 не довів, що підписана анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, доданими до позовної заяви, складають кредитний договір, адже ці умови не містять підпису позивача, а отже, їх можна вважати складовими кредитного договору.

Отже, за відсутності доказів узгодження у письмовому вигляді конкретних умов договору, відсутні підстави для визнання цього договору недійсним, адже неукладені умову договору не можуть бути визнанні недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Враховуючи викладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним є недоведеними і задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що позбавляє суд можливості встановити наявність або відсутність між сторонами кредитних правовідносин та їх умови.

Керуючись статтями 2-4, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 279,280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Погрібна