Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 645/6421/14-ц

провадження № 61-6335св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2016 року у складі судді Ульяніч І. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кіпенка І. С., Пшенічної Л. В., Шаповал Н. М.,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 06 травня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 05/08-11, згідно з умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 70 000,00 доларів США зі сплатою 13,3 % річних та кінцевим терміном привернення 05 травня 2028 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, 06 травня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № 05/08-11, відповідно до якого в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2007 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2012 року стягнуто зі ОСОБА_2 на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 90 633,42 доларів США та 124 884 грн 39 коп.; звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, та виселено ОСОБА_2 з цього житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2012 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2012 року в частині позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості й виселення скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2012 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки залишено в силі та доповнено його резолютивну частину вказівкою, що звернення стягнення здійснюється у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 90 633,42 доларів США та 124 884 грн 39 коп., шляхом надання дозволу ПАТ АБ «Укргазбанк» від свого імені укласти із будь-якою особою договір купівлі-продажу.

У житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_1, якій у липні 2014 року банк направив претензію (вимогу) про виселення із зазначеного нерухомого майна.

Оскільки вказана вимога ПАТ АБ «Укргазбанк» була залишена без задоволення, то позивач просив суд на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» виселити відповідача із займаного приміщення.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Останнім рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2016 року ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено у позові.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що особам, яких виселяють із житлового будинку, що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується у рішенні суду. При виселенні у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2016 року змінено та виключено з мотивувальної частини висновок про те, що на час укладення договору іпотеки між банком та ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не мешкала.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що в іпотеку передано житловий будинок, який було придбано не за рахунок кредитних коштів, а тому апеляційний суд погодився із висновком суду попередньої інстанції про відсутність підстав для виселення відповідача із зазначеного нерухомого майна без надання відповідачу іншого постійного жилого приміщення. Разом із тим апеляційний суд змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, зазначивши, що позовні вимоги про встановлення фактичного проживання чи непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні не заявлялись, а тому суд не мав правових підстав встановлювати такий факт.

Короткий зміст касаційної скарги

У листопаді 2016 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час укладення договору іпотеки, 06 травня 2008 року, у житловому будинку, переданому в іпотеку, ніхто не був зареєстрований. Проте після укладення зазначеного договору іпотеки, без згоди іпотекодержателя у спірному нерухомому майні було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 Батьки відповідача зареєстровані та проживають за іншою адресою, що вказує на те, що спірне житлове приміщення не є єдиним можливим місцем її проживання.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом подати відзив на касаційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк».

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано її матеріали з Фрунзенського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 травня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 05/08-11, згідно з умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 70 000,00 доларів США зі сплатою 13,3 % річних та кінцевим терміном привернення 05 травня 2028 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, 06 травня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № 05/08-11, відповідно до якого в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2007 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2012 року стягнуто зі ОСОБА_2 на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 90 633,42 доларів США та 124 884 грн 39 коп.; звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_2 з цього житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2012 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2012 року скасовано в частині позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості та виселення та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2012 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки залишено в силі та доповнено його резолютивну частину вказівкою, що звернення стягнення здійснюється у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 90 633,42 доларів США та 124 884 грн 39 коп., шляхом надання дозволу ПАТ АБ «Укргазбанк» від свого імені укласти із будь-якою особою договір купівлі-продажу.

У житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_1

У липні 2014 року банк направив ОСОБА_1 претензію (вимогу) про виселення із займаного нею жилого приміщення.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України; та практику Суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути вказане в рішенні суду.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, правильно встановили характер спірних правовідносин та визначили норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також те, що позивач звернувся до суду із позовом про виселення відповідача з предмета іпотеки, придбаного не за рахунок кредитних коштів, і при цьому не виконав обов'язку щодо надання відповідачу іншого жилого приміщення для проживання. Таким чином, суди, з урахуванням статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», обґрунтовано відмовили у позові.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Посилання у касаційній скарзі на те, що відповідач зареєструвала своє місце проживання в іпотечному майні після укладення договору іпотеки, не є підставою для недотримання позивачем вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Інші доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, частиною третьою статті 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк