Номер провадження: 22-ц/813/2449/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В.П.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суду у складі колегії суддів

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.

з участю: представника прокуратури Одеської області, позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №4 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2018 року про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання (одноособово суддя Бабаков В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, Головного Управління державної казначейської служби України в Одеській області, Прокуратури Суворовського району м. Одеси, третя особа - Суворовський РВ УМВС України в Одеській області про стягнення моральної шкоди,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

23.07.2018 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Заява обґрунтована наступним: рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.07.2012 року, зміненим на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 21.11.2012 року, з Державного бюджету України на його користь суд стягнув компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.06.2013 року, рішення суду першої інстанції в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Одеської області від 21.11.2012 року, залишені без змін. 13.03.2014 року виданий дублікат виконавчого листа про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 100 000 гривень.

Посилаючись на те, що строк пред'явлення виконавчого документу до виконання пропущений з поважних причин, зокрема рішення у справі неодноразово переглядалось вищою інстанцією, оригінал виконавчого листа був втрачений його адвокатом, ОСОБА_2 просив заяву задовольнити.

03.08.2018 року сторони не приймали участі у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.08.2018 року заяву ОСОБА_2 задоволено, суд: поновив ОСОБА_2 строк для пред'явлення виконавчого листа № 1527/2-3872/11 про стягнення з Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, Прокуратури Суворовського району м. Одеси, третя особа - Суворовський РВ УМВС України в Одеській області на користь ОСОБА_2 з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України суму грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень.

Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №4 не погодився з ухвалоюсуду першої інстанції від 03.08.2018 року і подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №4 просить ухвалу суду від 03.08.2018 року скасувати і постановити нову, якою закрити провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, посилаючись на невідповідність ухвали нормам процесуального права.

Апеляційна скарга заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №4 зазначає: ОСОБА_2 у своїй заяві зазначив, що в період з 10.12.2012 року і до моменту втрати виконавчого листа його адвокат неодноразово подавав виконавчий лист за неправильною підвідомчістю до виконавчої служби, хоча він підлягав виконанню в органах Державної казначейської служби; докази звернення до органів виконавчої служби ОСОБА_2 до суду не надав; після втрати виконавчого листа, за заявою ОСОБА_2 ухвалою суду від 17.02.2014 року виданий дублікат виконавчого листа; з дублікатом виконавчого листа ОСОБА_2 до державних органів не звертався, про що свідчить відсутність доказів та відповідних відміток у самому дублікаті виконавчого листа; непред'явлення дубліката виконавчого листа свідчить про бездіяльність особисто ОСОБА_2, а не державних органів; лише через чотири роки після отримання дублікату виконавчого листа ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідною заявою, що не може свідчити про не вжиття державними органами заходів для відновлення його прав; ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; 02.12.2016 року ОСОБА_2 звертався з аналогічною заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання і ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року його заяву залишено без задоволення (справа № 523/17872/16-ц), а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.06.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року залишено без змін; ухвала суду від 11.04.2017 року набрала законної сили 07.06.2017 року та не оскаржувалась ОСОБА_2 (справа № 22-ц/785/4740/17); ОСОБА_2 ввів суд в оману, не надавши суду першої інстанції копії ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 07.06.2017 року.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву і поновлюючи строк для пред'явлення виконавчого документа до виконаннявиходив з того, що строк пропущений з поважних причин, ОСОБА_2 визнаний потерпілим від неправомірних дій державних органів, державні органи не вживали заходів для відновлення порушених прав заявника (а.26 справи 523/10055/18, №6/523/444/18).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у цій частині з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.07.2012 року, зміненим на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 21.11.2012 року, з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 суд стягнув компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень (а.60-66,127-133 т.1 справи №1527/2-3872/11).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 19.06.2013 року, рішення суду першої інстанції в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Одеської області від 21.11.2012 року залишені без змін (а.201-204 т.1 справи №1527/2-3872/11).

20.12.2012 року представник позивача отримав виконавчий лист, а 13.03.2014 року, у зв'язку із втратою оригіналу, на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 17.02.2014 року, виданий дублікат виконавчого листа про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 100 000 гривень (а.141,211 справи №1527/2-3872/11, а.56 справи №523/12590/13-ц, №6/523/95/14).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року, яка залишена без змін на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від07.06.2017 року, заяву ОСОБА_2 про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання залишено без задоволення (а.4,45,89-92 справи №1527/2-3872/11, №6/523/60/17).

Суд першої інстанції, вирішуючи заяву ОСОБА_2 правильно виходив з того, що строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання пропущений з поважних причин.

У разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (ст. 433 ч.1 ЦПК України).

У розумінні ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі-Конвенція), право доступу до суду передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а також право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи, оскільки у разі невиконання рішення концепція «захист прав судом» не працює.

Від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі "Метаксас проти Греції" (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі "Лізанец проти України" (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання (див. згадане вище рішення у справі Бурдова (N 2), п. 68, п. 46 рішення від 15.10.2009 року «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V, п. 51 рішення від 15.10.2009 року «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, рішення у справі Войтенка (п. 52 рішення від 15.10.2009 року «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

Колегія суддів звертає на увагу на те, що у даній справі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.07.2012 року, яке змінене на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 21.11.2012 року і залишене без змін на підставі ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 19.06.2013 року і яким з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди стягнуто 100 000 гривень досі не виконано і затримка у виконанні остаточного рішення суду становить майже 6,5 років.

ОСОБА_2, у встановленому законом порядку, є потерпілим від дій державних органів і не є обізнаним у галузі права стосовно виконання судового рішення.

Разом з тим, державні органи, які належним чином інформовані про наявність остаточного судового рішення про стягнення з держави на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, не вживають необхідних заходів для відновлення порушених прав ОСОБА_2.

У даному випадку, на думку колегії суддів, формальний підхід у тому, щоб остаточне судове рішення, обов'язкове до виконання залишалось без виконання, є неприпустимим.

Доводи заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №4 у скарзі про те, що: докази звернення до органів виконавчої служби ОСОБА_2 до суду не надав; з дублікатом виконавчого листа ОСОБА_2 до державних органів не звертався; непред'явлення дубліката виконавчого листа свідчить про бездіяльність особисто ОСОБА_2, а не державних органів; лише через чотири роки після отримання дублікату виконавчого листа ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідною заявою, що не може свідчити про не вжиття державними органами заходів для відновлення його прав; ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; 02.12.2016 року ОСОБА_2 звертався з аналогічною заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання і ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року його заяву залишено без задоволення, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.06.2017 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року залишено без змін; ОСОБА_2 ввів суд в оману, не надавши суду першої інстанції копії ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року і ухвали апеляційного суду Одеської області від 07.06.2017 року, - не заслуговують на увагу.

Так, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.

Державні органи, які беззаперечно поінформовані про наявність остаточного судового рішення про стягнення з держави на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, не вживають необхідних заходів для відновлення порушених прав ОСОБА_2, у тому числі шляхом добровільного виконання судового рішення.

Формальний підхід у тому, щоб остаточне судове рішення, обов'язкове до виконання залишалось без виконання, зважаючи на те, що ОСОБА_2 є потерпілим від дій державних органів і не є обізнаним у галузі права стосовно виконання судового рішення, у даному випадку, є неприпустимим.

Та обставина, що 02.12.2016 року ОСОБА_2 звертався із заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання і ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року його заяву залишено без задоволення, зважаючи на викладення ОСОБА_2 у заяві від 13.07.2017 року нових обставин і нових обґрунтувань поважності причин пропуску строку, у даному випадку, не є перешкодою для повторного звернення із заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а ухвалу суду залишає без змін.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 393, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №4 - відхилити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2018 року про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 13.03.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков