Справа 206/5787/18
Провадження 2/206/129/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Соловйовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради, Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради, треті особи: Дніпровська міська рада, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення та зобовязання укласти договір найму житлового приміщення,-

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Самарської районної в м. Дніпрі ради від 21.09.2018 року № 267, яким їй було відмовлено в зміні договору найму жилого приміщення на 2-кімнатну квартиру № 5, житловою площею 27,6 кв.м., загальною площею 48,0 кв.м., будинку № 20 по вул. Механічній та про зобовязання КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради укласти з нею договір найму житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що її батькові на підприємстві за місцем роботи на сімю з трьох чоловік (його самого, її матері та неї) було надано квартиру АДРЕСА_2. При вселенні та реєстрації до спірної квартири з її батьком був укладений договір найму житлового приміщення та на його імя відкритий особовий рахунок.

В подальшому вищевказаний житловий будинок був переданий у власність територіальної громади та переданий на баланс КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР та цим же комунальним підприємством на батька був відкритий особовий рахунок.

Вона у спірній квартирі зареєстрована з 25.06.1984 року, після отримання паспорту при досягненні 16-ти років. В спірну квартиру, вона вселилася в якості члена сімї наймача і з моменту вселення в квартиру набула право користування нею.

В цій же квартирі народилася її донька ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Мала) Г.В., яка в ній зареєстрована з 13.02.2004 року.

Її батько ОСОБА_5 помер 06.04.2018 року та був знятий з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири.

Після його смерті з метою зміни договору найму житлового приміщення та укладання з нею договору найму на спірну квартиру, вона з заявою звернулася до Самарської районної в м. Дніпрі ради.

Рішенням виконавчого комітету Самарської районної в м. Дніпрі ради від 21.09.2018 року № 267 їй було відмовлено в зміні договору найму на квартиру АДРЕСА_3. Підставою прийняття такого рішення стало те, що вона не надала ордер на право зайняття квартири.

Однак, з таким рішення вона не згодна, оскільки закон не вимагає надання ордеру для зміни договору найму житлового приміщення та законодавство діюче станом на 1969 рік (дата надання її батькові спірної квартини) не передбачало видачу ордерів на вселення у житлові приміщення.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21 січня 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради в судовому засіданні заперечувала проти позову, мотивуючи тим, що позивачу на законних підставах було відмовлено у зміні договору найму спірної квартири, оскільки нею не був наданий ордер на право зайняття квартири.

Відповідач КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради просило розглядати справу у відсутності їх представника та надало відзив на позову заяву в якому викладено, що до компетенції комунального підприємства не входить вирішення питань щодо укладання договору найму жилого приміщення без дозволу відповідної районної у місті ради. У разі надання відповідного дозволу комунальним підприємством у відповідності до вимог чинного законодавства буде укладено з позивачем договір найму спірної квартири. У задоволенні позовних вимог, просив відмовити.

Третя особа Дніпровська міська рада явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Третя особа ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи в її відсутності, вважала вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Заслухав доводи учасників справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

З копії довідки відокремленого структурного підрозділу «Дистанція колії Нижньодніпровськ-Вузол» ДП «Придніпровська залізниця» від 18.08.2015 року вбачається, що батько позивача ОСОБА_5 працюючи машиністом незмінної дрезини в дистанції колії, отримав за місцем роботи квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 48,0 кв.м. (а.с.8).

Будинок № 20 по вул. Механічній в м. Дніпро, належить територіальній громаді м. Дніпра, в особі Дніпровської міської ради та перебуває на балансі КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради.

Батько позивача ОСОБА_5, був наймачем квартири АДРЕСА_1 та на його імя був відкритий особовий рахунок № 32-500163, що підтверджується довідкою КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради (а.с.6).

Сам наймач спірної квартири (уповноважений власник) ОСОБА_5 в ній зареєстрований з 29.05.1969 року, його донька (позивачка) ОСОБА_1 зареєстрована з 25.06.1984 року, а онука (третя особа) ОСОБА_6 з 13.02.2004 року (а.с.7).

12 квітня 2018 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.35).

Після його смерті позивач ОСОБА_1 звернулась до Самарської районної у м. Дніпрі ради з заявою про прийняття рішення про зміну договору найму спірної квартири та укладення з нею договору найму (а.с.20).

Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради № 267 від 21.09.2018, позивачу ОСОБА_1 відмовлено у зміні договору найму жилого приміщення 2-кімнатної квартири № 5, житловою площею 27,6 кв.м., загальною площею 48,0 кв.м., будинку № 20 по вул. Механічній у звязку з ненаданням копію ордеру на право зайняття вказаної квартири (а.с.5).

Так, відповідно до ст. 1 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно з ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Як установлено судом позивач ОСОБА_1 була членом сімї наймача ОСОБА_5, оскільки була його донькою та вселилась в займане ним на законних підставах спірне жиле приміщення.

Так, після смерті батька, позивач продовжила сплачувати комунальні послуги за спірну квартиру, взяла на себе зобовязання по утриманню квартири та виконанню обовязків, покладених законом на наймача квартири (а.с.6).

Отже, викладене у своїй сукупності свідчить, що після смерті батька ОСОБА_5, позивач набула право на користування спірною квартирою, як член сімї наймача.

Відповідно ст. 47 Конституції України та ст. 1 ЖК України, кожний має право на житло. Відповідно до ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Отже, враховуючи, що наймач спірної квартири ОСОБА_5 помер, тому договір найму на спірну квартиру, відповідно до вимог ч. 1 ст. 106 ЖК України , повинен бути укладений з членом сімї наймача, тобто з його донькою ОСОБА_1, проти чого, також не заперечувала зареєстрована за адресою спірної квартири донька позивача - третя особа ОСОБА_2

Також, у цьому разі, рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради про відмову позивачу у зміні договору найму на спірну квартиру підлягає визнанню незаконним, оскільки воно не враховує всіх вищезазначених обставин справи та порушує цивільні права та інтереси позивача, тоді як відповідно до вимог ч.3 ст.17 ЦК України орган місцевого самоврядування повинен здійснювати захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставі та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.

Приходячи до такого висновку, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, де звернуто увагу на те, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, який закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Суд враховує те, що перше поняття «ордеру на вселення в житлове приміщення» зявилось в Основах житлового господарства Союзу РСР та союзних республік, які діяли з 1981 року, а пізніше це поняття закріпилось в діючому Житловому кодексі УРСР, який прийнятий в 1983 році.

З огляду на те, що на момент надання батькові позивача у користування спірної квартири у 1969 році, закон не вимагав для вселення у житлове приміщення та для укладення договору найму житлового приміщення наявності відповідного ордеру, тому його відсутність у позивача та ненадання його до виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради, не може бути мотивом останнього для прийняття оскаржуваного позивачем рішення про відмову у зміні договору найму.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги,51), Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Агнії Барто,19), треті особи: Дніпровська міська рада (місцезнаходження: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького,75), ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) про визнання незаконним рішення та зобовязання укласти договір найму житлового приміщення задовольнити.

Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Самарської районної в місті Дніпрі ради від 21 вересня 2018 року №267 «Про розгляд звернення ОСОБА_1».

Зобовязати Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_5.

Повний текст судового рішення складений 13 березня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук