Єдиний унікальний номер 233/3254/18 Номер провадження 22-ц/804/178/19
Єдиний унікальний номер 233/3254/18 Головуючий у 1 інстанції Наумик О.О.
Номер провадження 22-ц/804/178/19 Суддя - доповідач Дундар І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Дундар І.О.,

суддів: Жданової В.С., Тимченко О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду у місті Бахмуті Донецької області цивільну справу № 233/3254/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року, ухвалене в залі суду в місті Костянтинівка Донецької області,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що 08 липня 2016 року вона була прийнята на посаду електромеханіка дільниці 1 групи у виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 03 липня 2017 року була звільнена в зв'язку з переведенням до структурного підрозділу «Слов'янська дистанція сигналізації та зв'язку» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення суми, що належать від підприємства їй не виплачені. З урахуванням уточнення до позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості із заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 03 липня 2017 року у сумі 15072,37 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 14 днів у сумі 2932,53 грн., середній заробіток за період затримки з 04 липня 2017 року по 02 липня 2018 року у сумі 64557.50 грн. та донарахувати по день фактичного розрахунку, а загалом - 82562,40 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 03 липня 2017 року у розмірі 15072 грн. 37 коп, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2932 грн. 57 коп., а загалом - 18004 грн. 94 коп.; стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп.

З зазначеним рішенням не погодились ПАТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1, подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просила скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначений без утримання податків та інших обов'язкових платежів в розмірі 82891,83 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що в оскаржуваній частині рішення, суд не повно та не об'єктивно оцінив подані відповідачем докази, висновки суду не відповідають обставинам справи, їм надана помилкова правова оцінка з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині. Вважає, що відповідач порушив її конституційне право на працю. У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать їй при звільненні, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України. Звільнення відповідача судом першої інстанції від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України на підставі неналежного доказу (висновку Донецької ТПП) порушує права позивача та законні інтереси. Висновок Донецької ТПП не повинен був прийматися судом до уваги, оскільки не є сертифікатом в розумінні ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антиретрористичної операції» та п. 3.3. Регламенту засвідчення ТПП України та регіональними ТПП форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Згідно висновку ТПП початок дії форс-мажорних обставин відносно відповідача є 20 березня 2017 року. У зв'язку з форс-мажором відповідач з 20 березня 2017 року встановив простій для усіх працівників Донецької дирекції. У приказі про простій роботодавець не зазначив наслідки форс-мажора обставин щодо сплати заробітної плати. Підприємство під час простою здійснювало господарську діяльність, працівники продовжували виконувати свої трудові обов'язки. Відповідач жодного разу не здійснив оплату праці позивачу під час простою. Вважає, що висновок ТПП засвідчує лише обставини форс-мажору при здійсненні господарської діяльності підприємства та сплати податків та обов'язкових платежів, передбачених Податковим кодексом України, і не може розповсюджуватися на трудові правовідносини між підприємством та працівником. Наказ роботодавця про простій жодним чином не свідчить про неможливість виконання ним зобов'язань з приводу виплати заробітної плати працівникам підприємства. Взагалі сертифікат (висновок) ТПП не є актом державного органу, не має наперед визначеної сили та не має обов'язкового характеру для суб'єктів трудових відносин.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Українська залізниця» просили рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги послалися на те, що рішення винесено з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням всіх обставин. Вважають, що жоден документ, який надала позивач, не є належними; крім того, ОСОБА_1 11 липня 2017 року отримала зарплату за першу половину березня 2017 року в сумі 1394,11 грн. в касі Дирекції м. Лиман, тобто позивач надала до суду неправдиву інформацію відносно нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ПАТ «Українська залізниця» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги. Вважає, що у скарзі відповідач не спростував її тверджень та аргументів стосовно суті позовних вимог. В якості підтвердження суми нарахованої заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року вона подала до суду відповідні розрахунки по заробітній платі, які були надані їй у бухгалтерії підприємства та які відповідають вимогам ст.110 КЗпП України. Згідно наданих розрахунків вбачається, що позивачу з березня 2017 року нараховувались виплати за простій підприємства, що відповідає позиції відповідача в письмових запереченнях про припинення роботи підприємства на території, що не контролюється державною владою з березня 2017 року. З метою проведення остаточного розрахунку вона направила пакет первинних документів до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до робочої комісії з опрацювання документів. Посилання відповідача на відсутність первинної документації не є підставою для відмови у нарахування та виплаті заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само ведення бухгалтерського, податкового обліків лежить на роботодавцеві, а не на працівникові. За таких обставин відсутність у підприємства первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Щодо нарахованого і виплаченого їй авансу за березень 2017 року зазначила, що перед подачею до суду позовної заяви вона звернулась до комісії з метою уточнення суми виплаченого авансу, який вона отримала у касі дирекції м. Лиман 11 липня 2017 року, та підтвердження, що вона надала пакет документів до комісії. Працівник комісії підтвердила, отримання авансу у розмірі 1300,00 грн, але видати відповідний документ на підтвердження суми виплаченого авансу відмовилася. Просить вирішити ситуацію щодо копії відомості про виплату авансу за березень 2017 року на розсуд суду.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 09 січня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ст. 368 та ч. 2, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України здійснюється без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), то відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з «Ясинуватською дистанцією сигналізації та зв'язку» Донецької залізниці, 03.07.2017 р. звільнена у зв'язку з переведенням до структурного підрозділу «Слов'янська дистанція сигналізації та зв'язку» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України, заборгованість по заробітній платі на час розгляду справи складає 15072,37 грн., компенсація за 14 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 2932,57 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу ОСОБА_1 перебувала з ним у трудових правовідносинах, за що їй мала бути нарахована та сплачена заробітна плата, свого обов'язку з оплати праці відповідач не виконав, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої їй заробітної плати відповідачем не спростований, конституційне право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю має бути захищено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відсутня вина відповідача у затримці виплати належних сум при звільненні у зв'язку з обставинами непереборної сили, що об'єктивно унеможливлювало виконання зобов'язань, передбаченних умовами трудового договору.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказала, що 03 липня 2017 року звільнилась з «Ясинуватської дистанції сигналізації та зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в зв'язку з переведенням до структурного підрозділу «Слов'янська дистанція сигналізації та зв'язку» та просила стягнути з урахуванням уточнення позовних вимог заборгованість по заробітній платі з 01 березня 2017 року по 03 липня 2017 року в сумі 15072,37 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 14 днів в сумі 2932,53 грн., середній заробіток за період затримки з 01 березня 2017 року по 02 липня 2018 року в сумі 64557,50 грн. (арк. спр. 52-55).

В матеріалах справи наявна трудова книжка позивача, з якої вбачається, що позивач 22 липня 1986 року прийнята оператором 1 категорії до обчислювального центру Донецької залізниці, 11 січня 1989 року звільнена в зв'язку з переведенням до Ясинуватської дистанції сигналізації та зв'язку, 24 січня 1989 року прийнята електромонтером зв'язку 05 розряду; з 01 березня 1993 року переведена електромеханіком зв'язку; 31 березня 2009 року переведена електромеханіком дільниці 1 групи лінійно-апаратного залу станції Ясинувата; 06 квітня 2009 року підприємство «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку» перейменовано на «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку» державного підприємства «Донецька залізниця»; 30 березня 2012 року переведена електромеханіком дільниці 1 групи лінійно-виробничої дільниці зв'язку Ясинувата, Авдіївка, лінійно-апаратного залу станції Ясинувата; 08 липня 2016 року Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; 08 липня 2016 року Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (арк. спр. 8-12).

На підставі ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

На підставі частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає 15072,37 грн., а саме за березень 2017 року - 3881,81 грн., за квітень 2017 року - 2998,24 грн., за травень 2017 року - 2998,24 грн., за червень 2017 року - 6295,94 грн., за липень 2017 року - 198,10 грн., загалом 16372,33 грн. та за березень 2017 року сплачено 1300 грн.

Обставини щодо заборгованості по заробітній платі підтверджуються розрахунками заробітної плати (арк..спр.13-16).

В той же час суд першої інстанції не врахував, що згідно відомості на виплату грошей №7 за березень 2017 року (арк..спр.85-86) ОСОБА_1 отримала 1394,11 грн., а не 1300 грн. як зазначив суд.

Відповідно до частини 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

ОСОБА_1 в позовній заяві визнала, що вона дійсно отримала аванс за березень 2017 року в сумі 1300 грн, але не надала доказів цій обставині (арк.спр. 1-3).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Керуючись завданням цивільного судочинства та враховуючи, що позивач визнає факт виплати їй авансу за березень 2017 року, апеляційний суд приймає в якості доказу відомость на виплату грошей №7 за березень 2017 року, яка додана відповідачем до апеляційної скарги.

З урахуванням цієї відомості апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заробітної плати, але помилився щодо її розміру.

Отже, розмір заборгованості по заробітній платі з урахуванням виплаченої суми складе 14978,26 грн. (16372,37 - 1394,11).

В іншій частині доводи апеляційних скарг безпідставні.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Доводи відповідача ґрунтуються лише на тій обставині, що відсутні первинні документи для нарахування заробітної плати - накази про прийняття на роботу, про надання відпустки, про припинення трудового договору, табелі обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжні відомості.

В той же час позивачем суду надано копію трудової книжки та розрахункові листи про нарахування заробітної плати, зміст яких відповідачем не спростований.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Нових доказів, які б давали підстави для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, відповідачем не надано.

Так само є необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про недоведеність відсутності вини відповідача в непроведенні розрахунку по заробітній платі.

Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач не провів розрахунок по заробітній платі у встановлені Кодексом законів про працю України терміни.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операції, де відстній доступ до підприємств галузі, які насильницько захоплені, що сприяє загрозі життя уповноважених осіб при знаходженні на території виробничих підрозділів, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності (арк. спр. 38-40).

В обгрунтування заперечень надано науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непоборної сили) №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року (арк. спр. 42-50).

Цим висновком засвідчено, що терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких нправлене проведення в Луганській та Донецькій областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачувальними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлюють виконання обов'язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

Крім того, за змістом п.3.3 Регламенту (нова редакція) засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 № 44(5) сертифікат у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутня вина відповідача в затримці виплати заробітної плати позивачу.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

На підставі ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції під час розгляду справи неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що є підставою для зміни рішення.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При зверненні до суду позивач судовий збір не сплачувала.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-VI - за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справлявся в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позовна заява подана до суду у 2018 році.

Відповідно до абзацу 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1762,00 грн.

Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 704,80 грн. (1762,00 грн. х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 704,80 грн.

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року змінити в частині розміру невиплаченої заробітної плати, загальної суми та розміру судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 03 липня 2017 року в сумі 14978 (чотирнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят вісім) грн. 26 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2932 (дві тисячі дев'ятсот тридцять дві) грн.. 57 коп., а загалом 17910 (сімнадцять тисяч дев'ятсот десять) грн. 83 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в доход держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді:

Повний текст судового рішення складений 12 березня 2019 року

Головуючий