Номер провадження: 22-ц/813/164/19
Номер справи місцевого суду: 523/9922/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ткачука В.О.,

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідач: Філія «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.12.2018 року, ухваленого суддею Сувертак І.В.,

встановив:

19.07.2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись з позовом до Філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» про зобов'язання поновити водопостачання, уточнивши який просили визнати дії по обмеженню водопостачання та водовідведення 51/100 частині домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, особові рахунки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 незаконними; визнати нарахування боргу ОСОБА_2 за особовим рахунком НОМЕР_1 із розрахунку за нормами споживання на 4 особи та за особовим рахунком НОМЕР_2 із розрахунку за нормами споживання на 16 осіб недійсним; зобов'язати Філію «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» здійснити перерахунок плати за послуги водопостачання та водовідведення 51/100 частині домоволодіння за зазначеною адресою, що належить на праві власності ОСОБА_2, починаючи з 01.07.2015 року за особовими рахунками НОМЕР_1 та НОМЕР_2 із розрахунку за нормами споживання на 1 особу.

Позовні вимоги мотивували тим, що ОСОБА_2 є власником 51/200 будинку за адресою АДРЕСА_1 та на його ім'я відкрито два особові рахунки водокористувача НОМЕР_2 та НОМЕР_1. 25.06.2018 року представником філії «Інфоксводоканал» було складено акти №2018, 2019 згідно з якими встановлено, що домоволодіння здається в оренду. Згодом на ці особові рахунки було здійснено донарахування на загальну суму 63561,88 грн. та потім відключено позивача від системи водопостачання та водовідведення. На думку ОСОБА_2, ОСОБА_3, дії відповідача з приводу обмеження (припинення) водопостачання та водовідведення 51/100 частині домоволодіння та нарахування заборгованості з водоспоживання за особовим рахунком НОМЕР_1 із розрахунку за нормами споживання на 4 особи та за особовим рахунком НОМЕР_2 із розрахунку за нормами споживання на 16 осіб у розмірі 63 561,88грн. є незаконними.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.12.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким заявлені ними позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що дані, які надав відповідач до суду, а саме фотографії, відеозаписи, посилань на веб - сайти, тестові повідомлення, не містять та не можуть містити інформацію щодо розміщення зображених на них кімнат саме у житловому будинку, що належить позивачу; факту, що зазначені оголошення були прийняти користувачами можливих послуг, та дійсно хто-небудь взагалі виявив бажання оселитись у позивачів; факту, що у позивача постійно (більше місяця), протягом 3-х років проживали 20 осіб. Таким чином, зазначені матеріали не містять та не можуть містити інформацію, щодо предмета доказування, а їх трактування у якості доказу постійного проживання 20 сторонніх осіб є лише припущенням відповідача, і не може розглядатись судом як належний доказ. Крім того ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазначають, що за вказаною адресою знаходяться вісім житлових будинків, кожен з яких має свій особистий рахунок. Також ОСОБА_2, ОСОБА_3 звертають увагу суду на те, що суд помилково посилався в своєму рішенні на акти від 25.06.2018 року, як на доказ того, що належні позивачам будинки реконструйовані у хостел, оскільки відповідно до акта від 10.07.2018 року № 2112, провести остеження не вдалося з метою встановлення кількості місць у зв'язку з не допуском, тому до рахування здійсненно відповідно до інформації, яка представлена на веб-сайті по максимальній завантаженості. Крім того апелянти зазначають, що відповідно до договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 02.03.2015 року, розмір щомісячної плати встановлється за нормами споживання на одну особу, в 2013 році ТОВ «Інфоксводоканал» надали проект водовідведення житлового будинку разом з іншими документами, за цей час ніяких змін не відбулося, що було підтверджено наданими до суду документами, також судом не було прийнято до уваги акти, які були складені сусідами, які вказують, що будинок за вказаною адресою використовується позивачами, як житловий, а не сдається під мині отель. Також апелянти звертають увагу на те, що регулярно сплачують вартість послуг водопостачання та водовідведення із розрахунку на одну особу та звертались до відповідача з заявами про встановлення лічільників води, які досі не були відповідачем встановлені. Крім того зазначають, що не ведуть підприємницьку діяльність, пов'язану зі здачею нерухомості в оренду та спірне приміщення не є готелем, та не може бути розглянутий як об'єкт, водопостачання якого повинно здійснюватися за договорами і правилами, щодо готолів та інших підприємницьких об'єктів у сфері загального обслуговування громадян.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник ТОВ «Інфоксводоканал» звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованним, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задоволтнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши сторони, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 02.03.2015 року між ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» та ОСОБА_2 укладено договір №23014/1, за яким відповідач зобов'язався надавати послуги з водопостачання та водовідведення, а позивач зобов'язався сплачувати за отримані послуги в порядку та на умовах визначених договором. З метою обліку наданих послуг був відкритий особовий рахунок НОМЕР_2.

Правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовані положеннями ЦК України, Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Кабінетом Міністрів України від 21.07.2005 року №630.

Згідно ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до п.4.4.5 Договору, який був укладений між відповідачем та позивачем ОСОБА_2 про надання послуг з водопостачання та водовідведення №23014/1 від 02.03.2015 року у разі придбання або відчуження домоволодіння, зміни благоустрою житлового будинку, кількості мешканців, розміру поливної площі, а також у разі інших змін, що вплинуть на об'єм послуг, Споживач зобов'язаний у місячний строк з моменту виникнення змін, повідомити про це відповідача - «Водоканал» та переоформити Договір. При цьому, позивач - споживач повинен подати підтверджуючі документи: домову книгу, технічний паспорт на жилий будинок, проектну документацію на водопровідний ввід або каналізаційні стоки, довідки тощо. Пунктом 5.2 цього ж договору передбачено, що у випадку несвоєчасного надання даних за умовами Договору, Споживач зобов'язаний відшкодувати Водоканалу заподіяні таким ненаданням збитки.

Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами.

Так, в матеріалах справи є надані відповідачем фотографії, відеозаписи, веб-сайти (сторінки), текстові повідомлення, які свідчать про здавання кімнат для відпочинку та відповідно здійснення нераціонального водокористування позивачем з липня 2013 року (розміщені рекламні данні міні-готелю за адресою: АДРЕСА_1). Відеозапис з екрану комп'ютеру, який послідовно відображує усі дії та зображення, фото кімнат, які міг побачити будь- який користувач та бажав забронювати кімнату у готелі. З відеозапису також вбачається, що загалом може бути розміщено мінімум 20 осіб. Крім того, на усіх наведених сайтах зазначено один чи обидва телефони позивачів, які вказані у позовній заяві: НОМЕР_3 - ОСОБА_2, НОМЕР_4 - ОСОБА_3 Згідно з отриманої відповідачем бази з липня 2013 року по травень 2018 року з приводу даного готеля, за даною адресою готельна діяльність здійснювалася з 2013 року. Відповідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спірному періоді були та є фізичними особами-підприємцями за видами підприємницької діяльності код КВЕД 55.10 - діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування; код КВЕД 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. В цих даних по ОСОБА_3 зазначена адреса АДРЕСА_1, здійснення зв'язку за телефоном: НОМЕР_4. В актах відповідача №2018 (о/р НОМЕР_2), №2019 (о/р НОМЕР_1) зазначається, що в результаті обстеження встановлено, що на території даної ділянки розміщена двоповерхова жила домобудівля, яка використовується під здачу кімнат як міні-готель. За послуги водокористування абоненти сплачують за нормою на 1 особу. Прибор обліку - відсутній. Водовідведення - міські мережі. У зв'язку зі змінами цільового призначення домоволодіння та порушенням договору водокористування необхідно з'явитися у 5-денний строк за адресою: вул. Михайлівська, 25, каб.3 або каб.5 (управління «Водозбут»). Відеозапис та фото об'єктів (домоволодінь), які спростовують зворотнє, позивачем до суду не надавалися.

Суд вважав, що зазначені вище обставини, що встановлені судом, не спростовуються наданими позивачами копіями технічного паспорту від 12.06.2008 року, листом КП «БТІ» ОМР від 11.09.2018 року №497305.36, довідкою від 24.07.2018 року №1063, оскільки, технічний паспорт складений у червні 2008 року та не відображає сучасний стан та стан житлових будинків позивач з липня 2015року. У листі КП «БТІ» ОМР від 11.09.2018 року №497305.36 йдеться посилання на матеріали інвентаризаційної справи, які затверджені розпорядженням управління житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому від 08.11.2001року №1424 домоволодіння №265 по Миколаївській дорозі та розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеського міськвиконкому 23.10.2001 року №1250р щодо затвердження розрахунку часток у домоволодінні №265 по Миколаївській дорозі. З цієї інформації вбачається, що вона стосується лише матеріалів інвентаризаційної справи, які затверджені 23.10.2001 року та 08.11.2001 року, коли предметом розгляду є правовідносини, які виникли у періоді, починаючи з липня 2015 року та не відображає сучасний стан та стан житлових будинків позивача з липня 2015р.

Надана позивачами довідка щодо кількості зареєстрованих осіб за адресою АДРЕСА_1 також не була прийнята судом до уваги, оскільки, при здійсненні підприємницької діяльності щодо готелів і подібних засобів тимчасового розміщування, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна реєстрація та зняття з реєстрації у домовій книзі осіб, які наймають тимчасово на декілька днів чи тижнів кімнати для відпочинку, діючим законодавством не передбачена.

Судом встановлено, що особовий рахунок НОМЕР_1 на користування послугами водокористування було відкрито на ОСОБА_4 та укладено з нею договір на послуги водопостачання та водовідведення від 25.03.2009 року №13672а-630.

Відповідно до наданої позивачами копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2011 року, виданого державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1-136, спадкоємцем майна ОСОБА_4 є її рідний брат ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Таким чином, договірні відносини між відповідачем та ОСОБА_4 припинилися ІНФОРМАЦІЯ_1. За змістом пп.1 п.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов'язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (в діючій редакції Закону). Редакція цього закону, що діяла після ІНФОРМАЦІЯ_1 також передбачала такий обов'язок споживача (ч. 1 ст.20 Закону). Обов'язковість укладення договору з надання послуг з водопостачання та водовідведення передбачена і статтею 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання».

За положеннями ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику з прав людини як джерело права.

У пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», зазначив, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

За таких обставин саме на позивача покладається обов'язок довести, що його права є порушеними та саме відповідачі по справі допустили вказані порушення.

Судом при розгляді справи встановлено, що позивачі не зверталися до відповідача із заявою щодо переоформлення особового рахунку НОМЕР_1 та укладення договору. Договірні відносини за даним особовим рахунком з позивачами відсутні.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зважаючи на викладене, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що пред'явлені позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, відповідно не підлягають задоволенню.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що ухвалючи рішення суд першої інстанції посилався на неналежні докази, є необґрунтовані, оскільки районний суд правильно застосував пункт 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», де заначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Колегія суддів вважає, що докази подані відповідачем відповідають зазначеним критеріям. Разом з цим, суд першої інстанції вірно зауважив, що саме на позивача покладається обов'язок довести, що його права є порушеними та саме відповідачі по справі допустили вказані порушення, що ним зроблено не було.

Інші доводи зводяться до дублювання доводів позову, яким суд дав належну правову оцінку, з якою суд апеляційної інстанції погоджується повному обсязі.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позву не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.12.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.03.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева