РІШЕННЯ
27 лютого 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Воробйова А.В., за участю секретаря Гончаренко М.А., розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Шоста Запорізька нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Шоста Запорізька нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в обґрунтування якого зазначила наступне.
21.08.1953 року рідні дід та баба позивача - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали шлюб. Від шлюбу у них 18.11.1956 року народилася дочка - рідна мати позивача - ОСОБА_5.
06.07.1974 р. її мати вийшла заміж за її рідного батька ОСОБА_2 і взяла його прізвище.
Її діду та бабі на праві власності в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1. 08.08.1996 року дід ОСОБА_3 помер. Після його смерті спадщину прийняла баба позивача ОСОБА_4 як особа, що постійно проживала разом зі спадкодавцем, тобто єдиний спадкоємець за законом. 07.11.2004 року її баба ОСОБА_4 теж померла.
Після її смерті спадщину фактично прийняла мати позивача ОСОБА_6, оскільки 16.02.2005 року вона звернулася до 3-ої Запорізької державної нотаріальної контори з відповідною заявою та було заведено спадкову справу за № 164, але 29.01.2006 року її мати ОСОБА_6 померла, не встигши оформити право власності на спадкове майно.
У свою чергу, з метою оформлення права на спадщину позивач 03.02.2006 року звернулася із відповідною заявою до 6-ої Запорізької державної нотаріальної контори. 14.02.2006 р. заведено спадкову справу № 106. Будь-які інші особи заяв до органів нотаріату не подавали.
29.05.2013 року постановою державного нотаріуса 6-ої Запорізької державне нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину зі законом. Причиною відмови зазначена та обставина, що квартира бабусі і діда, хоча і була приватизованою, проте не пройшла державну реєстрацію у відповідному реєстраційному органі.
Позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_2, в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 29.01.2006 року.
Позивач ОСОБА_1 у підготовче судове засідання не зявилася, від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність, без фіксації судового процесу, відповідно до якої позивач та її представник позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у підготовче судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення.
Представник третьої особи Шостої Запорізької державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність.
За викладених обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому судовому засідання, що відповідає положенню ч. 3 ст. 200 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
У звязку з чим, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва № 1687 про право власності на житло, видане виконкомом Орджонікідзевської райради 13.10.1993 ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на праві власності належала в рівних частках квартира АДРЕСА_3 (Незалежної України) в м. Запоріжжя.
Згідно свідоцтва про народження серії ЯЕ № 815104 від 11.12.1956 батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 06.07.1974 року ОСОБА_5 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 та змінила прізвище на ОСОБА_2.
08.08.1996 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 357500, виданого 18.04.2013 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ЗМУЮ (повторно), актовий запис № 7345.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.1997 року ОСОБА_4 прийняла спадщину від померлого ОСОБА_3 у вигляді 1/2 частини квартири №20 у будинку №76 б по вул. 40 років Радянської України (Незалежної України) в м. Запоріжжя.
07.11.2004 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 301694, виданого 18.04.2013 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 9904.
29.01.2006 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 033145, виданого 30.01.2006 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 1104.
15.05.2013 року Реєстраційною службою ЗМУЮ Головного управління юстиції у Запорізькій області було відмовлено у проведенні реєстрації прав власності на померлою ОСОБА_6
29.05.2013 року постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на кватиру № 20 у будинку №76 б по вул. 40 років Радянської України (Незалежної України) в м.Запоріжжя з тих підстав що спадкова квартира не пройшла державну реєстрацію у відповідному реєстраційному органі.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 08.05.2018 року встановлено факт того, що ОСОБА_4, яка померла 07.11.2004 року, є рідною матірю ОСОБА_1, яка померла 29.01.2006 року, та рідною бабою ОСОБА_1, яка народилася 19.06.1981 року.

На підставі аналізу наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених позові, та обґрунтованості позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Таким чином, оскільки позивач є донькою померлої ОСОБА_6, тому відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем після смерті матері.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до глави 10 п. 4.15 „Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5 передбачено, що „видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування також розяснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Таким чином, обрані позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як розяснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Правова позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягає використанню національними судами України як джерело права.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі „Онерільдіс проти Туреччини Європейський суд з прав людини визнав, що поняття „майно охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні „законне сподівання стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції зазначив, що володіння майном повинно бути законним.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки наявні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру № 20 у будинку №76 Б по вул. 40 років Радянської України (Незалежної України) в м.Запоріжжя в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6.

Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 76-82, 200, 206, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Шоста Запорізька нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_6, яка померла 29.01.2006 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя А.В.Воробйов