Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3028/19
Провадження №: 2/332/1496/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Яцуна О.С., за участю секретаря Коваль В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

29.07.2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому зазначено наступне. Відповідно до укладеного договору № б/н від 26.01.2011року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку із чим станом на 17.06.2019 року має заборгованість у розмірі 519048,01 грн. Позивач АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача на їх користь частину заборгованості у розмірі 124139,99 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 10578,11 грн., 113561,88 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом з 26.01.2011 по 01.10.2017 року, а також судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

05.09.2019 року відповідач ОСОБА_1 надала відзив на позовну заяву, мотивуючи його тим, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог. Зазначила, що розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. Додатки до позову не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того зазначила, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка маже вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Також зазначає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, у відзиві зазначено, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, визначеного вимогами ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначила, що вона останній раз здійснила погашення заборгованості за наданим кредитом 25.06.2014 року. Отже, початок перебігу строку позовної давності для погашення заборгованості за кредитом та відсотками настав з 26.06.2014 року. З позовом до суду позивач звернувся лише 01.08.2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. На підставі викладеного, просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

27.09.2019 року від представника позивача - Гаренко Н.В., до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що сторонами при укладенні кредитного договору були погоджені усі істотні умови договору. Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті Банку. Відповідачу надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення відповідача з умовами кредитування є отримання кредиту боржником та сплата нею періодичних платежів. Грошові кошти надавалися ОСОБА_1 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Умовами договору визначено (п. 2.1.1.2.3.), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Виписка по картрахунку підтверджує, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт. Відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала кредитну картку Універсальна, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були відомі і зрозумілі умови договору, а тому її твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того зазначено, що до матеріалів позовної заяви долучено Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold», яка підписана відповідачем, з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30 % на рік), вказано розмір комісій та штрафів тощо. Також зазначено, що відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Крім того зазначено, що строк дії картки, отриманої ОСОБА_1 закінчився останнього дня 12.2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 29.07.2019 року, тобто до спливу строку позовної давності.

11.10.2019 року відповідач ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Єренка Д.В., надала заперечення, в яких з доводами, наведеними у відповіді на відзив не погодилась з підстав, аналогічних викладеним у відзиві на позовну заяву.

13.11.2019 року від представника позивача - Гаренко Н.В., до суду надійшли пояснення, в яких просили задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі з підстав, аналогічних викладеним у відповіді на відзив на позовну заяву.

Від представника позивача - Савіхіної А.М., в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Від представника відповідача - адвоката Єренка Д.В., надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності відповідача за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 26.01.2011 року, в розділі мовою оригіналу «Ознакомившись с Условиями и Правилами предоставления банковских услуг, Тарифами Приватбанка, изъявляю желание оформить на свое имя», серед перерахованих нижче послуг, відмічена мовою оригіналу «дебетовая личная карта». Згідно змісту вказаної заяви, підписаної ОСОБА_1 , остання погодилась, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг. В зазначеній анкеті-заяві не заповнено відповідний розділ щодо кредитного ліміту по платіжній картці. Таким чином, з доданої анкети-заяви неможливо встановити, що сторони погодили надання банківської послуги щодо користування кредитною карткою (а.с.7).

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 17.06.2019 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість до стягнення за кредитним договором № б/н від 26.01.2011 року в розмірі 124139,99 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 10578,11 грн; за процентами за користування кредитом з 26.01.2011 по 01.10.2017 року - 113561,88 грн. (а.с.5-6).

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім копії анкети-заяви від 26.01.2011 року, позивач надав Витяг з Умов та правил, затверджених наказом від 06.03.2010 року, розрахунок заборгованості та виписку по рахунку, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна Gold Light», яка підписана відповідачем 16.06.2011 року.

Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві відповідача від 26.01.2011 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26.01.2011 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифи Банку, які викладені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів Банку та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (26.01.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29.07.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція зазначена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Підписана відповідачем 16.06.2011 року довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки кредитки «Універсальна Gold Light» (а.с.8), не містить інформації про розмір наданих у кредит грошових коштів. Крім того, зазначена довідка стосується договору № SAMDN7433, тоді як позивач у позовній заяві вказував про укладення між сторонами кредитногодоговору № б/н від 26.01.2011 року, за яким і здійснив розрахунок заборгованості.

Разом із тим, банківські послуги не обмежуються лише укладенням кредитного договору, а тому не можна погодитися із доводами позивача, що підпис відповідача на анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 26.01.2011 року свідчить про отримання її згоди саме на укладення кредитного договору.

Згідно п. 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена в заяві. Договір укладається терміном на п`ять років.

Зі змісту зазначеного пункту заява і довідка про умови кредитування мають містити вид картки, що видається клієнту.

Судом встановлено, що підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 26.01.2011 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку містить найменування картки, яку вона виявила бажання отримати - дебетова особиста картка (а.с.7). Посилання позивача на те, що відповідач висловила згоду на укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» не підтверджено жодними належними доказами.

Отже, підписана відповідачем анкета-заява від 26.01.2011 року для оформлення дебетової картки не підтверджує факту укладення між сторонами кредитного договору № б/н від 26.01.2011 року на умовах, визначених довідкою про умови кредитування за договором № SAMDN7433.

Крім того, надані позивачем на підтвердження позовних вимог Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку та Правила користування платіжною карткою не містять підпису відповідача (а.с.9-32).

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/, який міститься в матеріалах даної справи не визнається відповідачкою та не містить її підпису. Враховуючи викладене, зазначені Умови кредитування та Умови та правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.01.2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» відсотків за користування кредитом з 26.01.2011 року по 01.10.2017 року у розмірі 113561,88 грн., у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 26.01.2011 року.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Водночас, варто зазначити, що у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року№ 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Так, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, відсутні підстави вважати ці Умови та правила складовою частиною спірного кредитного договору, та, відповідно, здійснювати банком відповідні нарахування та подальше стягнення з відповідача суми процентів за користування кредитними коштами.

При цьому, матеріали справи містять банківську виписку про рух коштів по картковому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 79-81) та довідку про номери платіжних карт, виданих на ім`я ОСОБА_1 (а.с.85).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» від 12.09.2019 року ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 26.01.2011 року, отримала картки № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , остання з них мала термін дії до 12.2016.

Відповідно до наданої банком виписки про рух коштів по картковому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 року по 12.09.2019 року встановлено, що позичальником у зазначений період проводилось зняття готівкових коштів та часткове погашення заборгованості за кредитним договором від 26.01.2011 року, що свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними.

В анкеті-заяві від 26.01.2011 року, підписаній сторонами, не визначено строк повернення кредиту, а тому виходячи з положень ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, та з огляду на неповернення позичальником отриманої суми кредитних коштів, АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту порушених прав, шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів, а отже суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 10578,11 грн. законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Наведені відповідачем у відзиві доводи про те, що банком пропущено строк позовної давності при зверненні до суду із цим позовом є безпідставними, оскільки укладений між сторонами договір про надання банківських послуг від 26.01.2011 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів. Початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року у справі № 750/5171/16-ц (провадження № 61-18614св18).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 163,69 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь АТ КБ «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) заборгованість за кредитом у розмірі 10578,11 грн.

Відмовити Акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом з 26.01.2011 по 01.10.2017 року в розмірі 113561,88 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь АТ КБ «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) судовий збір у розмірі 163,69 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: О.С. Яцун