печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Козлова Р.Ю.,

при секретарі судових засідань Іваненку С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав -

ВСТАНОВИВ:
Позивачка звернулася до суду з даним позовом у якому просила суд ухвалити рішення, яким: позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати з ОСОБА_2 на користь дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на утримання сина в розмірі 3 500,00 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з часу звернення до суду. Крім того, позивачка просила суд ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 періодично щомісячно по 300, 00 (триста) гривень 00 копійок для оплати дошкільного навчання та інших витрат пов`язаних з життєдіяльністю дитини.

07 червня 2019 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

12 серпня 2019 року на адрес суду надійшов відзив відповідач на позов в якому відповідач заперечує проти задоволення позову у повному обсязі та зазначив, що на даний час існують обставини, за яких він немає можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі, оскільки на його утриманні є інші особи, які потребують його фінансової допомоги, син теперішньої дружини, дочка та сама дружина. Також відповідач зазначив, що на даний час він проживає з новою сім`єю для якої винаймає житло, вартість якого складає 5000 грн. Вартість комунальних послуг за утримання цього житла, згідно квитанцій складає близько 1500-2000 грн. Стосовно спілкування із своїм сином, відповідач послався на те, що вони проживають у різних місцях, хоча у вільний від роботи час він намагається приділяти увагу сину. При цьому, відповідач визнає наявність заборгованості по сплаті аліментів, проте акцентував увагу суду на тому, що аліменти щомісяця відраховуються з його заробітної плати бухгалтерією товариства в якому він працює.

У свою чергу 21 серпня 2019 року від позивачки надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до змісту якого, позивачка наполягає на своєму обґрунтуванні позову та вважає обставини викладені у відзиві надуманими та такими, що не підтверджені доказами.

В ході підготовчого судового засідання позивачка звернулася до суду із заявою про залишення без розгляду її позову в частині вимог до відповідача збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, про що судом 06 вересня 2019 року постановлено відповідну ухвалу.

У судове засідання позивачка не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. В матеріалах справи наявна письмова заява позивачки про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься відзив відповідача на позов в якому відповідач повністю заперечує проти задоволення позову.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час ат місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, направив висновок Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №105/01-2008/В-140 від 18 вересня 2019 року.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що між позивачкою, ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у місті Києві, актовий запис 728, який в 2017 році було розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва.

У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчіть свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 2306, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, видане 04 жовтня 2013 року.

Після розірвання шлюбу відповідач не виконував своїх батьківських обов`язків відповідно до норм сімейного законодавства України. Даний факт підтверджується довідкою амбулаторії № 11 КНП «ЦПМСД» Печерського району, в якій зазначено що за медичною допомогою дитини зверталася тільки позивачка та її теперішній чоловік, ОСОБА_5 та психолого-педагогічної характеристики дитини дошкільного віку, в якій зазначено, що батька дитини - ОСОБА_2 на території садочка жодного разу не бачили ні вихователі, ні персонал.

У зв`язку з неналежним виконанням своїх батьківських обов`язків відповідачем, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, що підтверджується заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 травня 2017 року, в якому суд стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок щомісячно.

При цьому позивачка зазначає, що на момент розгляду даної справи відповідач ухиляється від сплати аліментів у повному обсязі, відповідно до рішення суду.

Відповідно до виданого державним виконавцем розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, заборгованість складає 62 500,00 (шістдесят дві тисячі п`ятсот) 00 копійок.

Позивач, обґрунтовуючи позов, вказала, що відповідач аліменти не сплачував, вихованням та утриманням сина не займається, його долею не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, про його фізичний, духовний та розумовий розвиток не піклується, також не створює умов для отримання освіти свого неповнолітнього сина, не виконує своїх обов`язків щодо підготовки своєї дитини до самостійного життя, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, навіть не спілкується з ним.

Як зазначила позивачка, дитина не пам`ятає свого батька, немає до нього ніяких почуттів та у спілкуванні ніколи про нього не питає та не цікавиться, від виконання рішення суду про стягнення аліментів ухиляється внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 62 500,00 (шістдесят дві тисячі п`ятсот) 00 копійок.

Печерська районна в м. Києві державної адміністрація, як орган опіки та піклування діючи в інтересах малолітньої дитини, у своєму висновку №105/01-2008/В-140 від 18 вересня 2019 року вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, догляду та утриманню своєї малолітньої дитини.

Такого висновку Печерська районна в м. Києві державної адміністрація, як орган опіки та піклування дійшла встановивши наступні обставини.

Відповідно до мотивувальної частини висновку, органом встановлено, що до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування надійшла ухвала Печерського районного суду міста Києва про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Зазначене питання двічі виносилось на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, а саме: 03 вересня 2019 року та 17 вересня 2019 року.

На засіданні комісії, яке відбулось 03 вересня 2019 року присутньою була мати дитини - ОСОБА_1 та надала свої пояснення по справі. Батько дитини - ОСОБА_2 на жодне із засідань не з`явився, був повідомлений належним чином.

З пояснень ОСОБА_1 відомо, що з відповідачем вони перебували у шлюбі з 30 квітня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У подружжя народився син - ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З моменту припинення фактичних шлюбних стосунків батько дитини проживає окремо та не приймає участі у вихованні сина.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13.05.2017 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини.

Аліменти відповідач не сплачує, має заборгованість.

Разом з цим, батько дитини не приймає жодної безпосередньої участі у вихованні сина, не цікавиться його життям та здоров`ям, не приїжджає в гості, не вітає зі святами, не телефонує та жодним чином не проявляє турботу про дитину.

Малолітній ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , де проведено обстеження житлово-побутових умов та з`ясовано, що для проживання дитини створено належні умови.

Мати дитини повністю забезпечує сина всім необхідним для повноцінного розвитку, має самостійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно.

Своїх пояснень батько дитини не надав, на бесіду не з`явився та на комісію з питань захисту прав дитини, також.

Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Положеннями статті 48 та 51 Конституції України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку свого сина, ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не створює умов для отримання дитиною належної освіти.

При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема.

Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не забезпечує його необхідним, не виявляє турботу, навіть цікавість щодо своєї дитини, тому позов підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Разом з тим, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, як передбачено частиною другою статті 166 вказаного Кодексу.

За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 768, 40 грн.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 32, 48, 51, 55, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 150, 155, 164 -166, 170, 180 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-289, 351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 ,зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Повне рішення суду складено 17 жовтня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя