КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/4474/19
Провадження № 2/552/1398/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.11.2019 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

за участю представника ГТУЮ Чемерис В.М., представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовною заявою Головного територіального управління юстиції у Полтавської області в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки, -

В С Т А Н О В И В:

Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області звернулось до Київського районного суду м. Полтави в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки. В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 17.10.2015 укладено шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 Юридично шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис 423. Вони мають спільну дитину, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в Україні, свідоцтво про народження видане Миргородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Актовий запис № 71. Після народження дитини ОСОБА_4 приблизно через шість місяців виїхала разом з дитиною до Турецької Республіки де проживала до 09.05.2018, а потім з дозволу ОСОБА_2 виїхала разом з дитиною з Турецької Республіки в Україну. з метою проведення літа у своїх батьків. Позивач планував у серпні 2018 прилетіти за ними. Під час перебування в України відповідач повідомила позивача, що ніколи не повернеться до Туреччини. Оскільки позивач ніколи не надавав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну, то вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання їхньої спільної дитини і визначила її місце проживання в Україні, чим порушила батьківські права позивача, так як ані усної, ані письмової згоди на зміну постійного місця проживання дитини позивач не надавав. На даний час дитина проживає разом з матір`ю ОСОБА_4 в Україні за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, позивач вважає, що відповідач незаконно утримує дитину на території України, так як одноосібно змінила місце проживання дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням прав дитини, а також його прав, як батька. Посилаючись на те, що відповідач відмовилася добровільно повертати дитину до місця її постійного проживання до Турецької Республіки, на підставі ст. 3, 5, 12 Конвенції 1980 року, практики Європейського суду з прав людини, Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області, в інтересах позивача ОСОБА_2 , громадянина Турецької Республіки, просить визнати незаконним утримування відповідачем ОСОБА_4 на території України малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повернути малолітню дитину ОСОБА_9 , до місця постійного проживання в Туреччину. Якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язати відповідача ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , передати малолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 що проживає за адресою: АДРЕСА_1 для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Турецької Республіки, на позивача. Винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви. Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Турецької Республіки.

Ухвалою від 08.08.2019 відкрито провадження у даній цивільній справі у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 22.10.2019 цивільну справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

Відповідач надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив , що позивач ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_4 та їхня малолітня дочка мають вади слуху ( фактично глухонімі). Не заперечуючи обставин, викладених позовній заяві з приводу реєстрації шлюбу та народження дитини, зазначав, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася в м АДРЕСА_2 Миргород, та відразу після народження отримала громадянство України , місце її проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 , де дитина проживає зараз з матір`ю. Також посилався на те, що позивач не надав належних доказів, які б підтверджували ту обставину, що у травні 2018 відповідач виїхала до України тільки на відпочинок, тоді як між позивачем і відповідачем була досягнута домовленість з приводу неможливості у подальшому збереження їхньої сім`ї, і він добровільно надав згоду на вивезення дитини в Україну. Тривалий час він взагалі не цікавився долею дитини, її утриманням, та з часу виїзду дитини із Туреччини жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав, а судовий процес, з приводу повернення дитини, був відкритий за наполяганням батьків позивача, тоді як позивача доля дитини не цікавить. Дитина проживає в сім`ї відповідача, їй забезпечені належні умови проживання та матеріального утримання. Дитина має вади слуху, відповідач забезпечує її необхідним лікуванням та заходами з приводу відновлення слуху, придбала слуховий апарат, з дитиною проводяться постійна заняття з педагогом -дефектологом , проводяться відповідні обстеження. Дитина за час проживання в Україні адаптувалася та прижилася у новому середовищі. При вирішенні спору суд повинен врахувати інтереси дитини, які є найвищими при вирішенні вказаних спорів.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд керується наступним.

Встановлено, що 17.10.2015 укладено шлюб ОСОБА_11 та ОСОБА_4 Юридично шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис 423. Після реєстрації шлюбу прізвище відповідача змінилось на ОСОБА_12

Сторони мають спільну дитину, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в Україні. Свідоцтво про народження видане Миргородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Актовий запис № 71.

На підставі частини першої статті 7 ЗУ «Про громадянство України» ОСОБА_13 є громадянкою України та на її ім`я був оформлений паспорт громадянина України для виїзду за кордон ( а.с. 104) .

Місце проживання ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстроване 02.06.2017 за адресою АДРЕСА_1 , за вказаною адресою дитина з реєстрації не знімалась і зареєстрована по теперішній час ( а.с. 102) .

Після народження дитина, громадянка України ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала за місцем реєстрації до 16.09.2017, а потім разом матір`ю, відповідачем по справі, виїхала до Турецької Республіки, де проживала разом з матір`ю та батьком.

Після приїзду в Турецьку Республіку відповідач ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 отримала посвідку на проживання в Турецькій Республіці ( а.с. 46).

Малолітня дитина , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 була зареєстрована за адресою проживання батька, позивача по справі в Турецькій Республіці ( а.с 43).

09.05.2018 відповідач разом з малолітньою дитиною, з дозволу позивача, який надав згоду на переміщення дитини в Україну, повернулась в Україну, де проживає на час розгляду справи за місцем своєї реєстрації разом з матір`ю.

Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29.05.2019 шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу прізвище відповідача змінилось на ОСОБА_15 . Рішення набрало законної сили 02.07.2019.

26.07.2019 до Міністерства юстиції України надійшла заява позивача ОСОБА_2 від 11.07.2019 про сприяння повернення дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а саме ОСОБА_7 у державу проживання - Турецьку Республіку ( а.с. 59-60).

З метою сприяння поверненню дитини ОСОБА_5 надав відповідно до статті 28 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей доручення без дати , яким уповноважив центральний орган України і його представників діяти від його імені та вчиняти всі необхідні дії, пов`язані із забезпеченням повернення дитини ОСОБА_16 (а.с.50-51).

Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області уповноважене діяти від імені позивача на підставі Закону України Про приєднання до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 11 січня 2006 року, статті 7 Конвенції, пунктів 2, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952.

З 1 червня 2011 року для України набула чинності Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка застосовується у відносинах між Україною та Турецькою Республікою.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей є частиною національного законодавства України, та підлягає обов`язковому застосуванню.

Виходячи з преамбули Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та її положень, головними цілями Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування. Суть Конвенції полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини та, зокрема, вивозити її в іншу державу. А у випадку виникнення такої ситуації дитина має бути негайно повернута в державу свого постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави як держави постійного місця проживання дитини прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб).

Згідно з правилами ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У статтях 3, 12, 13, 20 Конвенції міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

-заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч. 1 ст. 13);

-заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13);

-існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч. 1 ст. 13);

-дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

-повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

-з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

-країна, з якої дитину вивезено, не є країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Таким чином, при розгляді справ щодо повернення дитини відповідно до вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд має встановити юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: проживання дитини в Договірній державі, порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов`язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність підставі для відмови в такому поверненні.

Таким чином, обов`язок доведення наявності підстав для прийняття рішення про повернення дитини до постійного місця проживання або забезпечення здійснення права доступу до дитини покладається на позивача, а про відмову у поверненні - на відповідача, тобто на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Судом встановлено, що до переміщення дитини в Україну батьком здійснювалися його права піклування про дитину, оскільки відповідач та дитина проживали в сім`ї позивача.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях дав тлумачення наведених вище положень Конвенції та критеріїв їх застосування судами.

Так, у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, який зазначав, що Європейський Суд вправі перевіряти процедуру, застосовану національними судами, зокрема, впевнитись в тому, що ці суди, застосовуючи та надаючи тлумачення положенням Гаазької конвенції, додержуються гарантій Конвенції и особливо статті 8 (див. в цьому відношенні Постанову Європейського Суду у справі «Бьянки проти Швейцарії» (Bianchi v. Switzerland) від 22 червня 2006 року, скарга № 7548/04, § 92, та Постанова Європейського Суду у справі «Карлсон проти Швейцарії» (Carlson v. Switzerland) від 06 листопада 2008 року, скарга № 49492/06, § 73).

У цій сфері головне питання полягає в тому, чи встановлено справедливу рівновагу між конкуруючими інтересами - дитини, двох батьків та и публічного порядку - в межах розсуду, якими користуються держави в таких питаннях, однак з врахуванням того, що найкращі інтереси дитини повинні бути пріоритетним міркуванням (див. Постанову Європейського Суду у справі «Гнаоре проти Франції», § 59).

«Інтересами дитини», перш за все, є наступні два: збереження зв`язків з родиною, якщо не встановлено, що ці зв`язки є небажаними, та можливість розвитку у здоровому середовищі (як приклад Постанова Великої Палати Європейського Суду у справі «Ельсхольц проти Германії» (Elsholz v. Germany), скарга № 25735/94, § 50, ECHR 2000-VIII, і Постанова Європейського Суду у справі «Маршалек проти Чеської Республіки» (Marsalek v. Czech Republic) від 04 квітня 2006 року, скарга № 8153/04, § 71). Найкращі інтереси дитини з точки зору перспективи особистого розвитку залежать від багатьох індивідуальних обставин, зокрема, його віку та рівня зрілості, присутності або відсутності його батьків, оточуючого середовища та вражень.

Рішення про повернення дитини не може прийматися автоматично або механічно із застосуванням Гаазької конвенції, як про те свідчить наявність в цьому акті ряду виключень з зобов`язання повернення дитини ( див. зокрема статті 12, 13 и 20), заснованих на розумінні відносно дійсної особистості дитини та його оточення, що показує необхідність застосування судом, який розглядає справу, конкретного підходу до нього (див. Постанову Європейського Суду у справі «Мамуссо і Вашингтон проти Франції», § 72).

Таким чином, завдання оцінки найкращих інтересів дитини у кожній індивідуальній справі покладається на національні органи.

Згідно правил оцінки доказів (ст.89 ЦПК України) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, завдання оцінки найкращих інтересів у кожній індивідуальній справі покладається на національні органи.

Пунктом «а» ч. 1 ст. 13 Конвенції обставиною, за наявності якої суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, є те що заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13).

При цьому, під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

В контексті Конвенції про визначення поняття «постійне місце проживання» враховуються такі обставини, як реєстрація за місцем проживання, соціальні зв`язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі), наявність медичного страхування тощо.

Таким чином, розглядаючи заяву про повернення дитини до країни постійного проживання, відповідно до положень Конвенції насамперед необхідно встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Із позовної заяви та доданих доказів убачається, що позивач надав згоду на переміщення дитини в Україну. Будь-яких доказів про те, що його згода на переміщення дитини в Україну, стосувалася тимчасового виїзду дитини з метою відпочинку, та що між сторонами існувала домовленість про термін повернення дитини до Турецької Республіки позивач не надав, як і не надав доказів того, що він звертався особисто до відповідача з вимогою про повернення дитини до звернення із заявою про повернення.

Одне лиш посилання позивача на те, що він мав намір приїхати у серпні 2018 року в Україну за відповідачем і дитиною, не є належним доказом, який би давав підстави суду дійти до висновку. що між сторонами був встановлений термін повернення дитини до Турецької Республіки.

Більш того позивач не приїздив в Україну в серпні 2018 року за дружиною і дитиною, не отримував відмови відповідача про повернення в Туреччину, що підтверджується поясненнями позивача, викладеними у зверненні.

Позивачем взагалі не надані будь-які докази того, що він отримував таку відмову від відповідача, а матеріали справи містять лише письмові пояснення позивача про те, що він скайпом, та через вайбер спілкувався з відповідачем та вона йому повідомила про своє бажання не повертатись до Туреччини, які не можуть бути оцінені судом , як належні та достовірні докази , в розумінні вимог ст. 77, 79 ЦПК України.

За таких обставин суд дійшов до висновку про недоведеність того факту, що відповідач виїхала з дитиною в Україну без згоди позивача про що свідчить відсутність заперечення позивача проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

Як вже зазначалось вище, відповідно до частини 2 ст. 12 Конвенції обставиною, за наявності якої суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі.

Встановлено та цього не заперечують сторони по справі, що дитина повернулась в Україну 09.05.2018, отже на час розгляду справи з моменту переміщення дитини пройшло більше року.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі можуть свідчити наступні факти: що дитина , яка є громадянкою України, і її громадянство України не скасоване на час розгляду справи, дитина проживає в сім`ї відповідача, за місцем своєї, постійної реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , за дитиною здійснюється належний побутовий та медичний догляд, зроблені усі необхідні щеплення, відповідно до її віку, що підтверджується консультативними висновками лікарів. Оскільки дитина має вади слуху, з нею проводяться індивідуальні заняття з вчителем дефектологом ( сурдопедагог), дитина забезпечена слуховим апаратом, відповідно до призначення лікарів-спеціалістів у вказаній галузі медицини ( а.с.94-99, 107-108). За віком дитина ще немає можливості відвідувати дитячий садок, однак у дитини є свої захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, комфортне місцем проживання . Також судом враховується, що малолітня дитина більше року постійно проживає на території України, разом з матір`ю та іншими членами їхньої сім`ї, та з досліджених під час судового розгляду доказів є достатні підстави вважати, що дитина прижилась у своєму новому середовищі.

На підставі викладеного, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст., ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про забезпечення повернення малолітньої дитини ОСОБА_17 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Турецької Республіки відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_5 , громадянин Турецької Республіки, місце проживання АДРЕСА_3 , Турецька АДРЕСА_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , прож. АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлений 20.11.2019.

Суддя Л.М. Васильєва.