Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 405/4752/13-ц

провадження № 61-469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 липня 2014 року вскладі суддіЦиганаш І. А. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області

від 08 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Письменного О. А.,

Чельник О. І., Чорнобривець О. С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2013 ОСОБА_3звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про виділ в натурі частки нежитлового приміщення, усунення перешкод в користуванні та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 03 жовтня 2001 року вона та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу придбали у власність, у рівних частках кожний, нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, яке складається з господарських будівель. Проте, спільне користування вказаним майном неможливо, оскільки відповідач чинить їй перешкоди в користуванні майном, займає особисто всі приміщення, згоду на встановлення порядку користування спірним майном не надає.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3просила суд: виділити їй в натурі у власність Ѕ частини нежитлових приміщень, що знаходяться за вищевказаною адресою; зобов'язати відповідача звільнити виділену їй частину нежитлових приміщень від сторонніх речей та не чинити їй перешкоди у користуванні цим майном.

У вересні 2013 ОСОБА_5звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні, стягнення грошової компенсації, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу

від 31 жовтня 2001 року йому та ОСОБА_3 у рівних частках на праві власності належить нежитлове приміщення по АДРЕСА_1. Проте, відповідач належне їй майно не утримує, спільне володіння та користування майном є неможливим через різні погляди на підприємницьку діяльність.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_5просив суд: припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 на Ѕ частини будівлі по АДРЕСА_1; присудити на користь відповідача грошову компенсацію за належну їй Ѕ частини будівлі у розмірі пропорційно відповідної частини від суми коштів, що становить ринкову вартість нерухомого майна та визнати за ним право власності на Ѕ частини будівлі, що належала ОСОБА_3

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області

від 23 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Розділено нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_1 в натурі між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Виділено на праві власності ОСОБА_3 52/100 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1: в господарському блоці за літ. В: приміщення 1 площею 15,2 кв. м, приміщення 2 площею 14,8 кв. м, приміщення 3 площею 24,2 кв. м, приміщення 4 площею 5,9 кв. м,

приміщення 5 площею 6,7 кв. м, приміщення 6 площею 15,6 кв. м, склад за літ Б: приміщення 1 площею 31,2 кв. м, приміщення 2 площею 57,7 кв. м,

приміщення 3 площею 58,7 кв. м, по спорудам та конструкціям: вимощення «I» - 1/2 частини, огорожа «N» - 1/2 частини, а всього по комплексу на 52/100 частини приміщень загальної площі 230 кв. м, як показано в графічному додатку № 2 до висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи

від 13 червня 2014 року № 56 Науково-дослідної лабораторії судових експерти з червоним кольором.

Виділено на праві власності ОСОБА_5 48/100 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1: в господарському блоці за літ. А: приміщення 1 площею 2,8 кв. м, приміщення 2 площею 2,8 кв. м, приміщення 3 площею 25,7 кв. м, приміщення 4 площею 4,8 кв. м,

приміщення 5 площею 21 кв. м, приміщення 6 площею 26,1 кв. м,

приміщення 7 площею 25,7 кв. м, приміщення 8 площею 20,7 кв. м, гараж за літ Г площею 87 кв. м, убиральню за літ Е площею 3,5 кв. м, по спорудам та конструкціям: вимощення «I» - 1/2 частини, огорожа «N» - 1/2 частини, оглядову яму, оглядову яму «г», а всього по комплексу на 48/100 частини приміщень загальної площі 220 кв. м, як показано в графічному додатку № 2 до висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 13 червня 2014 року

№ 56 Науково-дослідної лабораторії судових експертиз синім кольором.

Для забезпечення ізольованого користування нежитловими приміщеннями, які виділяються співвласникам у власність у комплексі будівель зобов'язано

ОСОБА_3 провести за власний рахунок ремонтно-будівельні роботи: між приміщеннями 8 площею 20,7 кв. м будівлі літ. А та 1 площею 15,2 кв. м будівлі літ. В демонтувати дверний блок з подальшим його закладанням; між приміщеннями 8 площею 20,7 кв. м будівлі літ. А та 2 площею 14,8 кв. м будівлі літ. В демонтувати дверний блок з подальшим його закладанням; між приміщеннями 1 площею 15,2 кв. м будівлі літ. В та 2 площею 14,8 кв. м цієї ж будівлі пробити дверний проріз з подальшим встановленням дверного блоку; між приміщеннями 2 площею 14,8 кв. м будівлі літ. В та 3 площею 24,2 кв. м цієї ж будівлі пробити дверний проріз з подальшим встановленням дверного блоку.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі

6 979,44 грн.

Зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_3 у вчиненні права власності та користуванні 52/100 частками комплексу нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_5 звільнити виділену ОСОБА_3 частину комплексу нежитлових приміщень від сторонніх речей.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій (новий розгляд)

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 липня 2014 року залишено без змін.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірне майно можливо поділити в натурі, ОСОБА_3 не згодна на отримання компенсації вартості її частки, бажає особисто користуватись належним їй на праві власності майном, використовувати його в підприємницькій діяльності, тому, врахувавши висновки експертів, поділив нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 в натурі між співвласниками.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того,судами не застосовано норми закону, які підлягали застосуванню.

У червні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 03 жовтня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному на праві приватної спільної часткової власності належить нежитлове приміщення по АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу вказане приміщення складається з: господарського блоку літ. А, загальною площею 136,1 кв. м, складу літ. Б, господарського блоку літ. В, гаража літ. Г, сарая літ. Д, Е, огорожі NN1, та розташоване на земельній ділянці, площею 2 000 кв. м.

Згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової комплексної оціночно-будівельної будівельно-технічної експертизи від 28 січня 2014 року

№ 126 спірний комплекс будівель (нежитлових приміщень) являє собою комплекс цегляних одноповерхових будівель, фундамент - бетонний, стіни - цегляні, покрівля - азбестоцементні листи, перекриття - дерев'яні. Електропостачання, водопостачання, газопостачання та опалення об'єкту дослідження відсутнє. Є вигрібна яма. Комплекс будівель знаходиться на земельній ділянці загальною площею 994 кв. м.

Висновком експертів встановлено, що ринкова вартість комплексу будівель (нежитлових приміщень), що знаходиться по АДРЕСА_1 становить 348 972,00 грн. Крім того, порівнюючи фактичне об'ємно-просторове рішення комплексу будівель (нежитлових приміщень) функціональне використання приміщень, а також вимоги нормативних документів, розподіл комплексу будівель згідно часток на Ѕ та Ѕ можливий за ідентичним функціональним призначенням приміщень будівель/споруд для всіх співвласників як в ідеальних частках так і з відхиленням від ідеальних часток.

Судом апеляційної інстанції на виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року була призначена повторна судова комплексна будівельно-технічна (оціночно-будівельна) експертиза щодо визначення дійсної (ринкової) вартості комплексу нежитлових приміщень за указаною адресою та щодо можливості їх поділу між співвласниками по Ѕ частини.

Згідно із результатами повторної експертизи дійсна (ринкова) вартість нежитлових будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 може складати 107 382,00 грн, а здійснити поділ на самостійні об'єкти нерухомого майна між співвласниками є неможливим внаслідок ветхого та аварійного стану об'єкта дослідження.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову за безпідставністю.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року в справі № 6-2811цс15, від 16 листопада 2016 року в справі № 1443цс16.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року,встановивши, що сторони не дійшли згоди про розподіл комплексу будівель, а ОСОБА_3 не згодна на отримання компенсації вартості її частки, бажає особисто користуватись належним їй на праві власності майном, та з урахуванням проведених у справі експертиз, апеляційний суд проаналізувавши висновки первісної та повторної експертиз, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, взявши до уваги висновки первісної експертизи, оскільки при її проведенні експерти використовували порівняльний та доходний підходи, в той час як при проведенні повторної експертизи експертами безпідставно було застосовано витратний підхід для проведення оцінки комплексу нежитлових будівель.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), які з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

З огляду на наведене та межі перегляду справи судом касаційної інстанції оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило