Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Лупінос Я. В.,

учасники справи:

позивача - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

представник відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру.

Позовна заява обґрунтована посиланням на те, що сторони перебували з 23.04.1999 року у зареєстрованому шлюбі. В подальшому цей шлюб за рішенням суду було розірвано.

За час шлюбу сторони проживали у квартирі відповідача, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В цій квартирі сторони за спільні кошти регулярно здійснювали ремонт, в тому числі капітальний. Позивач зазначила, що у період шлюбу власну квартиру вона продала, а грошові кошти витратила на здійснення ремонту у цій квартирі.

Після розірвання шлюбу сторони дійти згоди щодо розподілу спірної квартири не можуть, а тому позивач просить суд визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, в рівних частках.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 18.05.1993 року, єдиним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2.

Відповідно до Довідки Форма № 3 від 23.08.2017 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована, зокрема, ОСОБА_1 (а.с. 13)

Як вбачається з Договору купівлі-продажу нерухомості від 18.02.1998 року, ОСОБА_4продала квартиру АДРЕСА_3, ціна договору - 30114 грн. (а.с. 6)

Правовідносини, що виникли регулюються норами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 318 ЦК України, усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Із змісту ст. 317, 322 ЦК України, саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і, крім того, власник зобов'язаний утримувати належне йому майно.

Як зазначає позивач, і як не заперечив відповідач, шлюб між сторонами було укладено у 1999 році.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло, спірна квартира є об'єктом права приватної власності ОСОБА_2 з 18.05.1993 року, тобто до укладення шлюбу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Частина 1 ст. 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Враховуючу ту обставину, що відповідач набув спірну квартиру у свою власність до укладення шлюбу з позивачем, спірна квартира є об'єктом особистої приватної власності відповідача.

Судом не приймаються в якості доказів до уваги фототаблиці із зображенням приміщень, адже з них не можливо ідентифікувати зображені об'єкти.

Крім того, судом також не приймаються до уваги звернення позивача до правоохоронних органів та Служби у справах дітей, адже надані до суду заяви не стосуються предмета спору та не носять доказової бази.

Жодних інших доказів того, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін, позивачем не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Сторонами не було заявлено жодних клопотань про витребування або забезпечення доказів.

Враховуючи вищевикладене, відсутність у матеріалах справи жодного належного та допустимого доказу, який би слугував підтвердженням обставин, на які посилається позивач, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволенні.

Частина 9 статті 158 ЦПК України встановлює, що, зокрема, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. (ч. 10 ст. 158 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені постановою Апеляційного суду міста Києва від 13.03.18, а саме: арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, та складається з двох кімнат, загальною площею 43,80 кв.м. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко