П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 265/10696/19

Номер провадження 22-ц/804/3072/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Принцевської В.П., Лопатіної М.Ю.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.,

сторони :

позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2019 року у складі судді Мельник І.Г., повний текст рішення складений 26 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 14.09.2010 року у розмірі 28 599,13 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.09.2010 року з відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом, в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, що підтверджується п. 2.1.1.12.2 договору. Договір складається з заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку. Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, станом на 09.12.2018 року має заборгованість в загальній сумі 28599,13 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 3844,31 грн.; відсотків за користування кредитом 4484,19 грн.; штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. - фіксована частина та 1338,05 грн. - процентна складова.

З урахуванням уточнень позову АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №б/н від 14.09.2010 року, станом на 25.06.2019 року в загальному розмірі 42711,39 грн., та яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі - 8254, 46 грн; пені за прострочене зобов`язання в сумі 31946,86 грн., та штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. - фіксована частина та 2010,07 грн. - процентна складова. В обґрунтування уточненого позову позивач посилався на п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, згідно з яким при непогашенні суми простроченого кредиту на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/.kredity/. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 42711,39 грн., судовий збір в сумі 1762 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2019 року в позові відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржене рішення скасувати та задовольнити вимоги банку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості, оскільки позивачем належно доведено факти отримання кредиту відповідачем, користування кредитом, а також і невиконання зобов`язань по погашенню.

Суд не надав належної оцінки обставинам справи - так, відповідач була обізнана про умови кредитування, підписала довідку про ознайомлення з умовами, анкету-заяву на видачу кредиту, тому їй було видано декілька карт, якими вона користувалася в межах кредитного рахунку, якими вона активно користувалася. Але суд зазначив, що для користування кредитом видавалося тільки одна картка, дія якої закінчилася в 2014 році. Такі висновки суду привели до помилкового висновку про те, що оскільки на час закінчення дії першої виданої відповідачу картки заборгованості не було, то немає підстав вважати, що борг у позичальника існує, тому що банком нібито не підтверджено, що в наступному картки видавалися для користування кредитом, і ліміт його змінювався. Судом не враховано, що дія останньої картки визначена до червня 2018 року.

Отже, банк надав відповідачу кредит, з умовами якого позичальник погодився, користувався, але не повернув, тому суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні боргу за кредитом.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Відповідач своїм правом не скористався.

Відповідач ОСОБА_1 відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, вчасно та належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення апеляційного суду, до суду не з`явилась, клопотань до апеляційного суду не надала, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Шишелової Н.В., яка просила задовольнити вимоги апеляційній скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 вересня 2010 року між ПАТ комерційним банком «ПриватБанк» укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала стартовий кредит у розмірі 6800,00 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. (а.с. 9).

Формою договору між сторонами є анкета-заява, яку відповідач ОСОБА_1 підписала, та погодилась з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складає між позичальником і банком договір про надання банківських послуг. У заяві також зазначено, що умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку, і відповідач зобов`язалася виконувати вимоги умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку.

Суд першої інстанції вказував в рішенні, що в матеріалах справи міститься лише одна анкета - заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, підписана ОСОБА_1 14.09.2010 року, і як вбачається з даної анкети-заяви, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду, номеру та строку дії, інформації про бажання клієнта отримати відповідну картку.

Однак зі справи вбачається, що при підписанні даного договору відповідач погодила своїм особистим підписом довідку про Умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» , де сторони обумовили базову відсоткову ставку на місяць- 3% (тобто 36 % річних) ( а.с.10)

Тому апеляційний суд вважає, що підписані відповідачкою заява та довідка, в якій зокрема, сторони погодили проценти за користуванням кредитом у розмірі 36% річних, свідчать про її обізнаність щодо умов кредитування та узгодження з нею саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а відтак становлять у своїй сукупності кредитний договір, який має виконуватись.

У свою чергу висновки суду, що у заяві позичальника від 14 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена, а отже відсутня домовленість щодо даної істотної умови договору, є помилковими, оскільки спростовуються вказаним письмовим документом, а саме довідкою про Умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду від 14.09.2010 року за договором SAMDN НОМЕР_1 , підписаною сторонами, та саме за даним кредитним договором відповідач була активним користувачем грошових коштів позивача, що підтверджується випискою по картковому рахунку ( а.с. 10, 69-75) .

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачу на підставі кредитного договору б/н від 14 вересня 2010 року були надані платіжні картки: картка № НОМЕР_2 від 14.09.2010 року, картка № НОМЕР_3 з датою відкриття 29.08.2011р., картка № НОМЕР_4 з датою відкриття 19.06.2013р. і картка № НОМЕР_5 з датою відкриття 30.10.2014р. до червня 2018 року.(а.с. 76).

Відмовляючи у задоволені позову щодо стягнення боргу за користування кредитом, суд виходив з того, що доказів на підтвердження продовження (пролонгації) строку дії платіжної картки від 14.09.2010 р. станом на дату звернення до суду з позовом (грудень 2018 року) позивачем не надано, як і не надано жодного доказу про отримання відповідачем додаткових карток для обслуговування договору від 14.09.2010 року. І на підставі такого висновку суд вказує, що оскільки матеріалами справи встановлено, що за кредитним договором від 14.09.2010 року, на підставі якого видано відповідачу кредитну картку № НОМЕР_2 , заборгованість відсутня, то позов не підлягає задоволенню.

Разом з цим, з наданої виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 14.09.2010 року вбачається, що відповідач користувалася кредитом, отримала його, користувалася всіма вказаними картками, здійснювала зняття кредитних коштів через банкомат, оплату товару, поповнення рахунку, що підтверджується випискою руху коштів по основній картці № НОМЕР_2 .( а.с. 69-75)

У свою чергу, такі обставини відповідачем не спростовані.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належно доведено факт укладення між сторонами кредитного договору на певних умовах, і отримання коштів відповідачем.

Разом з тим, звертаючись до суду, позивач визначив заборгованість відповідача за тілом кредиту в сумі 3844,31 грн. станом на 09.12.2018 року.

Згідно з матеріалами справи дія останньої картки, на яку посилається позивач у підтвердження продовження кредитних відносин із відповідачем, тривала до кінця червня 2018 року.

Під час розгляду справи позивач 11 липня 2019 року збільшив свої позовні вимоги, зазначивши заборгованість за тілом кредиту вже у розмірі 8254,46 грн. станом на 25.06.2019 року.

При цьому не надав суду переконливих обґрунтувань збільшення тіла кредиту після закінчення строку дії договору.

Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 3844,31 грн. тіла кредиту в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів: у даному випадку - непогашеного тіла кредиту.

Як зазначалося вище, 11 липня 2019 року позивач на власний розсуд скористався своїми процесуальними правами - уточнив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.09.2010 року станом на 25.06.2019 року в загальному розмірі 42711,39 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі - 8254, 46 грн; пені за прострочене зобов`язання в сумі 31946,86 грн., та штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. - фіксована частина та 2010,07 грн. - процентна складова (а.с. 123-126). Позовні вимоги щодо стягнення заборгованих процентів банк не підтримав.

Відповідно до ч.1,3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи, що позивачем надано належні докази кредитних відносин між сторонами на підставі договору від 14.09.2010 року, і позивачем достатньо доведено, що відповідач отримала кредит в розмірі 6800 грн, за яким має заборгованість в розмірі 3844,31 грн по тілу кредиту, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги банку про стягнення заборгованості по кредиту саме в такому розмірі, а не в сумі уточнених позовних вимог - 8254,46 грн..

Судом першої інстанції відмовлено у позові і повному обсязі у зв`язку із недоведеністю вимог банку.

Оскільки колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню, позовні вимоги про стягнення тіла кредиту, то вирішує й інші вимоги банку - про стягнення пені і штрафів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що місце реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_1 зареєстроване у м.Маріуполі Донецької області.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» №1669 від 02.09.2014 року, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. До такого переліку входить місто Маріуполь Донецької області.

Таким чином, враховуючи вимоги Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р. №1669-VII, у задоволенні вимог банку про стягнення з відповідача штрафу та пені слід відмовити.

Враховуючи викладене, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Отже стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості в розмірі 3844,31 гривня, яка складає заборгованість за тілом кредиту.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви позивач сплатив судовий збір в розмірі 1762 грн. (а.с.1), за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2643 грн. (а.с.172), а всього 4405 грн..

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (заявлено вимоги на 42711,39 грн., задоволено в розмірі 3844,31 грн грн., що складає 9 % від суми заявлених вимог), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина сплаченого судового збору у розмірі 396,45 грн. (сплачено 4405 грн х 9%).

Керуючись ст.374, 367, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2019 року скасувати.

Позов акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14.09.2010 року в розмірі 3844 (три тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 31 копійка, а також судовий збір у розмірі 396 (триста дев`яносто шість) гривень 45 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2019 року.

Судді Є.Є.Мальцева

В.П. Принцевська

М.Ю. Лопатіна