Єдиний унікальний номер 448/1627/18
Провадження № 4-с/448/6/19
І м е н е м У к р а ї н и
24.12.2019 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кічака Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Керницької Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська скаргу представника боржника Мостиської міської ради Львівської області, стягувач ОСОБА_1 , на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про відкриття виконавчого провадження №59174911 від 23.05.2019р. в частині стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення виконавчого збору №59174911 від 23.05.2019 року, -
Зазначає, що не погоджуючись із зазначеною постановою зверталися до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою про скасування даної постанови в частині стягнення виконавчого збору. Однак ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019р. провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, - справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Зазначає, що оскільки, боржником - Мостиською міською радою Львівської області, добровільно виконано рішення суду протягом 10 робочих днів, які надаються боржнику на добровільне виконання рішення суду та держаним виконавцем не було здійснено жодних дій (заходів) з примусового виконання рішення суду, - вони не згідні із постановою про відкриття виконавчого провадження№59174911 від 23.05.2019р. в частині стягнення виконавчого збору та постановою про стягнення виконавчого збору №59174911 від 23.05.2019р.
З огляду на наведене, просить суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження№59174911 від 23.05.2019р. в частині стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення виконавчого збору №59174911 від 23.05.2019р.
11.09.2019р. від державного виконавця Відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Батюк М.М. надійшов відзив на вищевказану скаргу, згідно якого остання не погоджується із поданою скаргою та заперечує щодо задоволення такої. Покликається на те, що 23.05.2019р. у відповідності до вимог ст.ст.3,4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку скеровано боржнику для виконання, стягувачу для відома. Вказала, що у відповідності до вимог ст.27 даного Закону у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі встановленому даною статтею. Заперечує факт добровільного виконання боржником рішення суду, оскільки таке було виконане ним після відкриття виконавчого провадження, а саме 07.06.2019р. Зазначає, що боржником (скаржником) не вірно тлумачиться норма ч.6 ст.26 даного Закону щодо необхідності виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів та тлумачить її як строк добровільного виконання, що становить 10 робочих днів, так як такі спростовуються статтями 27 і 63 Закону України «Про виконавче провадження». Також, зазначає, що вимоги боржника щодо скасування постанови про стягнення виконавчого збору не можуть бути предметом розгляду в Мостиському районному суді Львівської області в порядку цивільного судочинства, оскільки такі вимоги належать виключно до юрисдикції адміністративного суду.
Представник боржника - Мостиської міської ради Львівської області був своєчасно та належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, а надіслав клопотання про розгляд справи у їх відсутності, вказавши, що вимоги скарги підтримують повністю.
Державний виконавець Відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Батюк М.М. в судове засідання не з`явилася, а надіслала клопотання, в якому просить суд здійснити розгляд справи у її відсутності, за наявними у справі доказами.
Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали скарги та додані документи, суд приходить до наступного висновку.
Судом установлено, що на виконанні державного виконавця з 23.05.2019 року перебувало виконавче провадження № ВП 59174911 по виконанню виконавчого листа №448/1627/18, виданого Мостиським районним судом Львівської області 16.04.2019року на підставі рішення цього ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Мостиської міської ради Львівської області про визнання протиправним рішення, скасування та зобов`язання вчинити дію.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Статтею 3 ЦПК України, зокрема, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.
Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до п.8 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Міністерством юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
За частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.
Після надходження на виконання виконавчого документа виконавець починає діяти як публічна посадова особа органу державної влади, реалізовує надані йому законом специфічні владні повноваження з виконання, зокрема, судового рішення. Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець повинен здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, повинен вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Такі приписи не обмежують його повноважень на здійснення виконавчих дій, але водночас зобов`язують використовувати свої повноваження таким чином, щоб не порушувати права чи законні інтереси, як учасників виконавчого провадження так і інших осіб.
За частиною першою статті 74 Закону «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Натомість частина друга ст.74 вказаного закону визначає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Згідно із ч.1 ст.14, ч.ч.1, 2 ст.15 цього Закону, учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення; сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник; стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ; боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, постановлених в порядку цивільного судочинства, врегульовано положеннями розділу VІI «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК.
Так, за статтею 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Коли суд ухвалив рішення в межах предмета спору, а виконавець на стадії виконання цього рішення використав свої повноваження, як от виніс постанови про стягнення виконавчого збору із боржника, то є підстави вважати, що в такому правовому відношенні виконавець діє як публічна посадова особа, здійснює насамперед публічно-владні, обов`язкові, нерідко забезпечувані примусом управлінські функції. У цьому разі державний виконавець набуває статусу посадової особи - суб`єкта владних повноважень.
Якщо суб`єкт владних повноважень порушує право чи законні інтереси особи, що спричиняє спір саме у сфері публічно-правових відносин, така особа вправі звернутися до суду адміністративної юрисдикції й очікувати судового захисту від цього суду, адже саме цей суд є тим судом, юрисдикція якого поширюється на справи в публічно-правових спорах із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення, дій чи бездіяльності.
За спірних правовідносин у даній справі звернення представника боржника - Мостиської міської ради Львівської області, як особи, право якої було порушено рішенням та діями державного виконавця, зі скаргою до цивільного суду як до суду, під час виконання рішення якого були допущені порушення його прав, не можна вважати зверненням до належного суду.
Відповідно до ч.1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» (ч.2 ст.74) встановлено імперативну норму, якою передбачено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 03 жовтня 2018 у справі № 320/7888/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі №279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що дана скарга на постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Батюк М.М. про відкриття виконавчого провадження №59174911 від 23.05.2019р. в частині стягнення виконавчого збору та про стягнення виконавчого збору №59174911 від 23.05.2019 року не підлягає розгляду у порядку, встановленому Розділом VII ЦПК України, оскільки оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів підлягає розгляду в порядку саме адміністративного судочинства. Законодавством встановлено спеціальний порядок судового оскарження таких рішень, дій чи бездіяльності, а тому такий спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а відтак провадження у даній справі необхідно закрити.
Стосовно покликання представника боржника у скарзі на те, що такий звертався з аналогічною скаргою в порядку адміністративного судочинства, однак суд закрив провадження у справі з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід зазначити наступне.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», які згідно із статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства, - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
Отже, вирішення судом цивільної юрисдикції спору, який законом віднесений до юрисдикції адміністративного суду не відповідало б вимогам закону.
Слід також зазначити, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.
За таких обставин, суд вважає, що у даному випадку боржник - Мостиська міська рада Львівської області не позбавлена ефективного засобу юридичного захисту, доступу до суду, тобто можливості захистити свої права в суді в порядку адміністративного судочинства, зокрема шляхом апеляційного оскарження ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019р. про закриття провадження у справі та поданням заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, покликаючись на попередню наявність юрисдикційного конфлікту між цивільними й адміністративними судами та його вирішення як на підставу для поновлення відповідного строку.
ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст.6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що провадження по даній скарзі підлягає закриттю, оскільки розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, а саме Львівського окружного адміністративного суду.
Керуючись п.1 ч.1 ст.255, ст.ст.256, 259, 260, 450 ЦПК України, суд,-
Провадження у справі за скаргою представника боржника Мостиської міської ради Львівської області, стягувач ОСОБА_1 , на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про відкриття виконавчого провадження №59174911 від 23.05.2019р. в частині стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення виконавчого збору №59174911 від 23.05.2019 року - закрити.
Роз`яснити представнику Мостиської міської ради Львівської області, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, а саме Львівського окружного адміністративного суду.
Роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя підпис Ю.В.Кічак

З оригіналом згідно:

Суддя Ю.В.Кічак

Ухвала суду набрала законної сили „__ ___________ 20__ р.

Суддя Ю.В.Кічак