Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 688/4217/16-ц

провадження № 61-15845св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Шепетівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року у складі суддів: Пастощука М. М., Купельського А. В., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Шепетівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області (далі - Шепетівський міськрайонний ВДВС ГТУЮ в Хмельницькій області), про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, 04 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого останній отримав на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 91379 від 04 серпня 2008 року, відповідно до якого в іпотеку передано нерухоме майно - житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

12 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу № 1 право вимоги за зобов'язаннями позичальника за вказаним кредитним договором.

31 серпня 2016 року при зверненні до нотаріуса, позивачу стало відомо, що на дане нерухоме майно накладено арешт ВДВС Шепетівського міськрайонного управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 40446199, виданої 30 жовтня 2013 року. Тому, позивач позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

У зв'язку з наведеним позивач просив суд звільнити з-під арешту житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами АДРЕСА_1, який перебуває під арештом на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВДВС Шепетівського міськрайонного управління юстиції № 40446199 від 30 жовтня 2013 року.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року в задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що арешт на іпотечне майно накладено постановою державного виконавця для задоволення вимог ТОВ «Кей-Колект», яке є стороною виконавчого провадження, та за його ж заявою; наявні обтяження у виді арешту нерухомого майна не порушують права позивача як іпотекодержателя та гарантують йому пріоритет перед іншими стягувачами для задоволення вимог по кредитному договору № 0 від 04 серпня 2008 року за рахунок предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Звільнено з-під арешту нерухоме майно, а саме: житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами АДРЕСА_1, який перебуває під арештом на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 40446199 від 30 жовтня 2013 року, виданої відділом державної виконавчої служби Шепетівського міськрайонного управління юстиції.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 не сприяє забезпеченню прав ТОВ «Кей-Колект», а є перешкодою для реалізації права власності позивача на вказане будинковолодіння.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що арешт 30 жовтня 2013 року накладено ВДВС Шепетівського міськрайонного управління юстиції на підставі рішення суду про стягнення з нього та ОСОБА_6 кредитної заборгованості за заявою позивача. Проте, ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з цим позовом не до органів ДВС, а до нього та ОСОБА_6, які такий арешт не накладали. Крім того, позовна заява не містить обґрунтування, якими діями відповідачів порушені права позивача. Також судом не враховано, що арешт був накладений державним виконавцем саме для задоволення вимог ТОВ «Кей-Колект», в його інтересах і для забезпечення їх прав.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 березня 2018 рокусправу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами установлено, що 04 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати ОСОБА_5 кредит у розмірі 62 000,00 дол. США, що еквівалентно 300 396,20 грн на строк до 03 серпня 2015 року (а. с. 6-9).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 91379 від 04 серпня 2008 року, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_4 передає в іпотеку нерухоме майно: жилий будинок з належними до нього надвірними спорудам, загальною площею 155,9 кв. м, розташований за адресою: м. Шепетівка, вул. Винниченка, 34, Хмельницької області (а. с. 10-12).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1, за умовами якого до фактора ТОВ «Кей-Колект» перейшло право грошової вимоги до боржників щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі первинних договорів і договорів забезпечення, в тому числі і за кредитним договором № 0 від 04 серпня 2008 року.

Також за договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладеним 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», до позивача перейшло право вимоги за вищезазначеним договором іпотеки, що підтверджується випискою з Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 12 грудня 2011 року (а. с. 13-19).

З наданої позивачем Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 67013782 від 31 серпня 2016 року вбачається, що на предмет іпотеки - житловий будинок на АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, зареєстроване обтяження за № 13690384 на підставі договору іпотеки від 04 серпня 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за № 4136 (а. с. 47 зворот).

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 04 жовтня 2013 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 серпня 2008 року в розмірі 79 037,83 дол. США, що еквівалентно 631 749,38 грн.

За заявою ТОВ «Кей-Колект» від 24 жовтня 2013 року постановою державного виконавця відділу ДВС Шепетівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_8 від 28 жовтня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП № 40446199, а постановою від 30 жовтня 2013 року - накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_4 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_4 (а. с. 75-77).

На підставі зазначеної постанови на предмет іпотеки - житловий будинок на АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, зареєстроване обтяження за № 13690440 (а. с. 78).

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження прийнята у зв'язку з примусовим виконанням виконавчого листа, виданого Шепетівським міськрайонним судом 17 вересня 2013 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 серпня 2008 року в розмірі 79 037,83 дол. США, що еквівалентно 631 749,38 грн.

Постановою державного виконавця від 18 червня 2014 року виконавчий лист у виконавчому провадженні ВП № 40446199 повернуто стягувачу ТОВ «Кей-Колект», оскільки домоволодіння АДРЕСА_1, що належить боржнику, знаходиться в іпотеці, Законом України №1304-VІІ від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону заборонено звертати стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, а інше майно у боржника ОСОБА_4, на яке може бути звернено стягнення не виявлено. Вказаною постановою, арешт майна, накладений постановою у цьому ж виконавчому провадженні від 30 жовтня 2013 року, не скасований (а. с. 89).

Частиною другою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

Відповідно до положень частини третьої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина сьома статті 51 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 цього Закону пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

З аналізу змісту статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України вбачається, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Встановивши, що за вказаним виконавчим листом стягувач - ТОВ «Кей-Колект» є заставодержателем і саме за його заявою відкрито виконавче провадження № 40446199 за виконавчим листом про стягнення з боржників заборгованості за кредитним договором у розмірі 79 037,83 дол. США, що еквівалентно 631 749,38 грн та накладено арешт на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що накладення державним виконавцем арешту на вказане майно боржників в інтересах стягувача - іпотекодержателя не порушує пріоритетного права ТОВ «Кей-Колект» на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок спірного майна, у зв'язку із чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог останнього про звільнення цього майна з-під арешту.

Крім того, відповідно до частин четвертої та п'ятої статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Апеляційний суд наведених норма матеріального права та обставин не врахував та дійшов помилково висновку, що позивачем надано суду належні докази, які свідчать про наявність правових підстав для зняття арешту з майна боржників.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що позивач звернувся із позовом про звільнення майна з-під арешту, при цьому зазначив відповідачами боржників, які не наділені повноваженнями накладати чи знімати арешти. У позові не зазначено жодної вимоги до ОСОБА_4, ОСОБА_5, а всі вимоги фактично стосуються спору між банком та органами ДВС щодо прийнятого ними рішення про накладення арешту.

Суд апеляційної інстанції наведених обставин не врахував та помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Разом із цим, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Встановлені судом першоїінстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року скасувати, рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик