Справа № 579/977/18
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 березня 2019 року Кролевецький районний суд Сумської області

в складі головуючого судді Моргуна О.В.,

за участю секретаря судового засідання Сергієнко Ж.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у квітні 2018 року її сину ОСОБА_5 надійшов лист від його колишньої дружини ОСОБА_2, за змістом якого вона вимагала від нього знятись з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Із вказаного листа їй стало відомо, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 05.05.2017 року, в листі ОСОБА_2 зазначила, що дана квартира є її приватною власністю.

Для зясування питання переходу права власності на дану квартиру ОСОБА_5 за довіреністю звернувся до Сумського обласного державного нотаріального архіву, де отримав копію договору дарування квартири, складеного 11 липня 2002 року, відповідно до якого вона, ОСОБА_4, подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар належну їй двохкімнатну квартиру №34, розташовану по проспекту Миру, 15 в м.Кролевець. У звязку з похилим віком вона не памятає подробиць укладення договору дарування, однак памятає, що основною умовою укладення даного договору передбачалась передача квартири не ОСОБА_2, а ОСОБА_5, відповідач, як дружина та представник ОСОБА_5, підписала договір від його імені. Іншою умовою договору було те, що ОСОБА_2 повинна була перебувати у шлюбі з її сином ОСОБА_5 та здійснювати за нею, ОСОБА_4, догляд, оскільки під час укладення даного договору у неї не було волевиявлення на безоплатну передачу майна ОСОБА_2 Таким чином, договір дарування нею було підписано під впливом обману з боку відповідача та за умови вчинення дій немайнового характеру.

Відповідач, після укладення договору дарування, перестала за нею доглядати, при цьому вимагає знятись з реєстрації місця проживання у квартирі ОСОБА_5, якому фактично вона і подарувала квартиру як своєму сину. На даний час її стан здоровя вкрай тяжкий, вона є особою з інвалідністю І групи, однак ОСОБА_2 умов договору щодо здійснення за нею догляду не виконує. На час укладання договору вона (позивач) мала похилий вік, часто хворіла і хворіє на даний час, зокрема на час укладення договору дарування вона хворіла та перебувала на обліку з приводу вузлового зобу, ішемічної хвороби серця, астеноневротичний синдром, мала поганий зір та ряд інших захворювань, а тому вважає, що відповідач, використовуючи її стан здоровя, шляхом обману, під умовою вчинення на її користь дій немайнового характеру, спонукала її підписати даний договір.

У звязку з тим, що під час укладання договору дарування у неї волевиявлення на безоплатну передачу квартири не було, що суперечить вимогам ст.717 ЦК України, тому є всі підстави для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203, ст.229 ЦК України.

Враховуючи той факт, що зміст договору дарування вона зрозуміла лише зараз, отримавши в Сумському обласному державному нотаріальному архіві його копію та вивчивши її, копії вказаного договору весь цей час у неї не було, під час укладання договору вона його не зрозуміла, вважала, що квартира була нею подарована сину за умови здійснення догляду за нею, при цьому ОСОБА_2 обманним шляхом спонукала її підписати договір дарування, а тому вважає, що строки позовної давності нею не пропущені та повинні відраховуватись саме з квітня 2018 року.

Враховуючи викладене вище, посилаючись на ст.ст. 229, 230 ЦК України, просить суд визнати недійсним договір дарування квартири №34, розташованої в будинку №15 по проспекту Миру в м.Кролевець Сумської області від 11 липня 2002 року, укладений між нею, ОСОБА_4, та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №1-1348

Відповідачем ОСОБА_2 до суду подано відзив на позов (а.с.38-40). Відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного. Так, з 1 березня 2002 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_5, після реєстрації шлюбу вона проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована ж була АДРЕСА_1. З матірю ОСОБА_5 - ОСОБА_4 вона перебувала в добрих стосунках, допомагала їй по господарству, відвідувала її за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3. З причин доброго, материнського ставлення до неї позивач ОСОБА_4 повідомила їй, що хоче подарувати квартиру тільки їй, ОСОБА_2, без будь-яких умов, розташовану в АДРЕСА_2. Зібравши всі необхідні документи, що підтверджують її дієздатність, позивач попросила її 11 липня 2002 року прийти до нотаріальної контори для укладення договору дарування квартири, що вона і зробила. На запитання державного нотаріуса ОСОБА_6 чому вона дарує квартиру саме ОСОБА_2, а не своєму сину, ОСОБА_4 пояснила, що квартиру дарує добровільно, без будь-якого примусу зі сторони як ОСОБА_2, так і інших осіб, квартиру дарує безкоштовно без будь-яких додаткових чи інших умов. Нотаріус їм розяснила вимоги чинного законодавства України щодо недійсності угод, на що ОСОБА_4 гарантувала, що квартира на момент укладення договору нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена, під заставою, в тому числі податковою, забороною, арештом не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб як у межах так і за межами України, немає. Також, вона, ОСОБА_2, та ОСОБА_4 підтвердили, що договір дарування не носить характеру мнимої та удаваної угоди, вони були ознайомлені з договором дарування квартири і засвідчили його своїми підписами. За оформлення договору ОСОБА_4 як даруватель сплатила державне мито. Таким чином, посилання позивача на те, що під час укладення договору у неї не було волевиявлення на безоплатну передачу квартири, а також те, що зміст договору вона зрозуміла лише 7 червня 2018 року після отримання та вивчення копії договору, а до цього весь час вважала, що подарувала квартиру своєму сину, а вона, ОСОБА_2, обманним шляхом спонукала її підписати договір дарування, є надуманими, неправдивими та такими, що не відповідають дійсності. На час укладення договору дарування ОСОБА_4 мала вік 59 років, працювала в Кролевецькій районній санітарно-епідеміологічній станції Сумської області, періодично проходила медичні огляди, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебувала, в подарованій квартирі не проживала взагалі, догляду та сторонньої допомоги не потребувала, а тому вимоги, викладені в позовній заяві є надуманими та не відповідають дійсності, якби позивач хотіла подарувати квартиру своєму сину, то могла б це зробити без будь-яких перешкод. Окрім того, позивачем пропущено строки звернення з позовом до суду, передбачені як ст.257 ЦК України, так і ч.3, 4 ст.258 ЦК України.

Позивач надала суду відповідь на відзив (а.с.45-46), в якій зазначає, що твердження відповідача у відзиві є неправдивими та такими, що не відповідають фактичним обставинам вчинення договору дарування квартири. Ніяких дружніх родинних відносин між нею та відповідачем не було, вона не збиралась їй одноособово дарувати квартиру. Квартира була нею подарована, як вона вважала, своєму сину ОСОБА_5, а ОСОБА_2, як його дружина, виступала від його імені. Після укладення договору ні нотаріус, ні ОСОБА_2 не надали їй другого екземпляру договору дарування, а тому вона вважала, що вчинила правочин саме з приводу дарування квартири сину. Також, іншою умовою договору дарування було те, що відповідач повинна була перебувати у шлюбі з її сином ОСОБА_5 та здійснювати догляд за нею, ОСОБА_4, та ОСОБА_5, у звязку з чим під час укладення договору дарування у неї не було волевиявлення на безоплатну передачу майна ОСОБА_2, тобто договір було укладено під умовою вчинення дій немайнового характеру, а також при укладенні договору останній було нею підписано під впливом обману з боку ОСОБА_2 Щодо пропуску строків звернення до суду в позовом, на що посилається відповідач у відзиві, то вважає, що строки позовної давності нею не пропущені та повинні відраховуватись з квітня 2018 року.

В підготовчому засіданні 08.11.2018 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_7, до матеріалів справи приєднано відповідь на відзив та список свідків, які підлягають допиту в судовому засіданні; задоволено клопотання відповідача та представника відповідача про відкладення підготовчого засідання та проведення підготовчого засідання в режимі ВКЗ, підготовче засідання відкладено на 07.12.2018 року.

В підготовчому засіданні 07.12.2018 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3, до матеріалів справи приєднано запит адвоката та відповідь Кролевецької ЦРЛ на запит адвоката; задоволено клопотання сторін про виклик в судове засідання свідків, в судове засідання викликано в якості свідків: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Допитаний в судовому засіданні 12 лютого 2019 року в якості свідка ОСОБА_10 дав показання про те, що його мати товаришувала з ОСОБА_4 Він допомагав ОСОБА_4 по господарству, зокрема приносив воду, сидів з нею, близько чотирьох років вона з будинку не виходить. ОСОБА_5 просив його допомагати ОСОБА_4 У 2002 році йому було 9 років, він жив в с.Алтинівка Кролевецького району. В м.Кролевець живе з 2005 року, від житла ОСОБА_4 живе на відстані близько 1 км. Його мати та ОСОБА_5 просили піклуватись про ОСОБА_4, приносити їй воду, хліба, сплачувати комунальні платежі, сидіти з нею. Свідком укладення договору дарування він не був.

Допитана в судовому засіданні 12 лютого 2019 року в якості свідка ОСОБА_11 дала показання про те, що вона приїздила до своєї сестри ОСОБА_4, щоб допомогти їй та поспілкуватись. Вона не бачила, щоб ОСОБА_2 була у ОСОБА_4 та допомагала їй. Востаннє вона була у сестри 16.01.2019 року, протягом 2018 року не була. У ОСОБА_2 була у 2006 та 2007 роках. Свідком укладення договору дарування вона не була. ОСОБА_4 їй говорила, що дарує квартиру на двох сину та невістці, розмова мала місце після укладення договору дарування квартири.

Допитаний в судовому засіданні 12 лютого 2019 року в якості свідка ОСОБА_12 пояснив, що обставини, які склались в сімї ОСОБА_5 йому невідомі.

Допитаний в судовому засіданні 12 лютого 2019 року в якості свідка ОСОБА_8 дав показання про те, що з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 він знайомий з 2004 року. Йому відомо, що ОСОБА_4 подарувала квартиру двом - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на майбутнє. ОСОБА_2 у ОСОБА_4 він не бачив. Близько чотирьох років тому йому стало відомо, що ОСОБА_4 подарувала квартиру ОСОБА_2 Свідком укладення договору дарування квартири він не був.

Допитаний в судовому засіданні 12 лютого 2019 року в якості свідка ОСОБА_9 дав показання про те, що він проживає ІНФОРМАЦІЯ_4 та знає ОСОБА_4 більше тридцяти років, коли вона стала жити по сусідству. Про існування договору дарування він дізнався пів року тому від ОСОБА_5 З ОСОБА_4 та її сином зустрічався, коли ті обробляли городи, щоб їм у цьому допомагала ОСОБА_2 він не бачив. Вдома у ОСОБА_4 він не бував.

Позивач в судове засідання не зявилась.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позові, та просив суд їх задовольнити.

Відповідач та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували в повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованим. Представник позивача ОСОБА_3 наполягав на застосуванні позовної давності.

Суд, заслухавши вступне слово сторін та їх представників, їх додаткові пояснення, показання свідків, вивчивши відзив відповідача, відповідь на відзив позивача, дослідивши наявні в справі докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно договору дарування квартири від 11 липня 2002 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар двохкімнатну квартиру за №34, що знаходиться в місті Кролевець Сумської обл. по проспекту Миру, 15. Договір посвідчено державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 11.07.2002 року та зареєстровано в реєстрі за №1-1348 (а.с. 30). Об'єкт нерухомості належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Кролевецьким міськвиконкомом 06.05.1992 року.

За змістом вказаного договору дарування сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, діяли добровільно, без будь-якого до того примушення. Даруватель гарантує, що зазначена квартира на момент укладення договору нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена. Даруватель та обдарована підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди.

На момент укладення договору дарування відповідач ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, рішенням Кролевецького районного суду від 5 травня 2017 року шлюб між ними розірвано (а.с.19).

ОСОБА_5 є сином ОСОБА_4, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_4 (а.с.8). Зазначена обставина сторонами не заперечується.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Правовідносини між сторонами з приводу договору дарування виникли у 2002 році, права та обовязки між сторонами не продовжують існувати після набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, а тому до них слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року.

У своїй позовній заяві позивач послалася на ч.3 ст. 215 (недійсність правочину), ст. 229 (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки), ст.230 (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману) ЦК України 2003 року, при цьому зазначила, що основною умовою укладення даного договору передбачалась передача квартири її сину ОСОБА_5, а відповідач, як дружина та представник ОСОБА_5, підписала договір від його імені; іншою умовою договору було те, що ОСОБА_2 повинна була перебувати у шлюбі з ОСОБА_5, а також здійснювати за нею, ОСОБА_4, догляд, однак не виконала вказані домовленості, використовуючи її хворобливий стан здоровя, шляхом обману спонукала її підписати спірний договір, в неї не було волевиявлення на безоплатну передачу майна.

Аналогічні зазначеним нормам ЦК України в період дії ЦК УРСР 1963 року були статті 48, 56, 57 ЦК УРСР 1963 р.

Так, статтями 243, 244, 227 ЦК УРСР 1963 р. передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

За змістом частини першої статті 48 ЦК УРСР 1963 р. недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.56 вказаного Кодексу угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору відчуження.

Оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, у кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_4 було 59 років, що вбачається з копії її паспорта (а.с.8), доказів того, що за станом здоров'я вона потребувала стороннього догляду та допомоги позивачем та її представником не надано; спірна квартира не була єдиним житлом позивача, на момент відчуження та після такого вона в ній не проживала, що вбачається з копії її паспорта, де в розділі «Місце проживання» міститься інформація, що зареєстрованим місцем проживання позивача з 05.06.2001 року є вул. Пушкіна, 10, м. Кролевець, в житлі, яке було предметом договору дарування, проживає саме ОСОБА_2, тобто фактично відбулась передача майна відповідачу.

З огляду на викладене доводи позивача та її представника про те, що укладаючи оспорюваний договів дарування квартири, позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявленняє, є необґрунтованими.

Зокрема, позивачем та її представником не доведено, що позивач мала на меті подарували квартиру своєму сину ОСОБА_5 та вважала, що відповідач, як дружина та представник ОСОБА_5, підписала договір від його імені. Вказані доводи позивача спростовуються договором дарування, який ОСОБА_4 підписано власноручно в присутності державного нотаріуса, в якому йде мова про безоплатну передачу майна у власність саме ОСОБА_2

Позивач та її представник на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним внаслідок помилки, не довели, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Також суд вважає не доведеними посилання позивача на те, що вона, підписуючи договір дарування в нотаріальній конторі, не розуміла його зміст.

Відповідно до статті 57 ЦК УРСР 1963 р. угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК УРСР 1963 р. суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Таким чином, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обгрунтовуючи підстави недійсності договору дарування квартири, позивач посилалась на те, що відповідач не виконала домовленості, яка була умовою договору, щодо пребування в шлюбі з її сином ОСОБА_5 та здійснення за нею догляду, використовуючи її хворобливий стан здоровя, шляхом обману спонукала її підписати спірний договір.

Суд вважає, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування квартири, як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що обман мав місце і укладення договору відбулося саме внаслідок обману з боку відповідача.

Зокрема, позивачем та її представником не надано належних доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору позивач перебувала у хворобливому стані, оскільки за інформацією Кролевецької ЦРЛ ОСОБА_4 у період часу з 10.06.2002 року по 12.07.2002 року на стаціонарному лікуванні в медичному закладі не перебувала (а.с.77-78) і позивачем не доведено протилежного, не доведено факту введення її в оману відповідачем та яким саме чином остання ввели її в оману, не доведено умисел у діях відповідача на введення позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Позивач не надала суду доказів, на які посилається як на підставу своїх вимог про те, що відповідач ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: щодо правової природи правочину, прав, обовязків сторін.

Твердження позивача спростовуються договором дарування, згідно якого дарувальник розумів значення і умови договору та його правові наслідки і підтвердив дійсність намірів при його укладанні створити відповідні юридичні наслідки.

В договорі дарування від 11 липня 2002 року сторони не встановлювали обов'язку обдаровуваного вчинити певну дію або дотримуватися відповідної поведінки, за змістом даного договору він не є угодою, укладеною під умовою, сторони не ставили виникнення прав і обов?язків у залежність від будь-яких обставин.

З вказаних підстав суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу своїх вимог про те, що умовами укладення даного договору передбачалась передача квартири не ОСОБА_2, а ОСОБА_5, ОСОБА_2 повинна була перебувати у шлюбі з ОСОБА_5 ОСОБА_2 повинна здійснювати за ОСОБА_4 догляд.

Позивач не надала суду доказів, на які посилається як на підставу своїх вимог про те, що на час укладення договору дарування у неї не було волевиявлення на безоплатну передачу майна ОСОБА_2

Під час розгляду справи допитані судом свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 своїми показаннями не підтвердили обставини, на які посилалася позивач, оскільки свідками укладення договору дарування квартири вони не були, про обставини укладення даного договору їм нічого не відомо.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Сторонам, зокрема позивачу та її представнику надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази.

На позивача покладений обовязок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України позивач повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, зазначені нею обставини.

Позивач та її представник взагалі не надали доказів тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, наведені ними аргументи щодо підстав задоволення позову є явно необґрунтовані.

Позивач та її представник на інші підстави визнання договору дарування недійсним, зокрема перебування дієздатного громадянина у стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, укладення угоди на вкрай не вигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин не посилались.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом не встановлено підстав для задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 просить застосувати наслідки спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст.261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, підпис позивача в договорі дарування квартири від 11 липня 2002 року дає підстави суду вважати, що саме у момент підписання такого договору, а саме: 11 липня 2002 року позивач дізналась про порушення своїх прав та законних інтересів, відповідно саме з цього моменту слід обчислювати строк позовної давності, який закінчився 12 липня 2005 року.

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 Про судове рішення у цивільній справі, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а позов не підлягає задоволенню, тому судовий збір слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 48, 56, 57, 227, 243, 244 ЦК УРСР 1963 р., керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_4, місце проживання: поштовий індекс 41300, Сумська область, м. Кролевець, вул. Пушкіна, 10, РНОКПП НОМЕР_1, до ОСОБА_2, місце проживання: поштовий індекс 41300, АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2, про визнання договору дарування квартири №34, розташованої в будинку №15 по проспекту Миру в м.Кролевець Сумської області, від 11 липня 2002 року, недійсним.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Судової палати у цивільних справах Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Кролевецький районний суд Сумської області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Суддя ОСОБА_15