Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 1424/2781/2012

провадження № 61-11267св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради Миколаївської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року у складі судді: Савіна О. І. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2014 року у складі колегії суддів: Шолох З. Л., Довжук Т. С., Коломієць В. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2012 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з іпотечного житла, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Позов мотивований тим, що 07 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким банк надав кредит у розмірі 64 000 доларів США строком до 06 вересня 2017 року на будівництво котеджу. Для забезпечення виконання зобов'язання в цей же день між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, яким позичальник, за згодою дружини, передав в іпотеку банку належну йому за договором купівлі-продажу від 03 липня 1999 року квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитного договору, заочним рішенням Южноукраїнського міського суду від 01 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором достроково звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вказував, що відповідачам неодноразово направлялася вимога про виселення в добровільному порядку, зокрема 01 листопада 2012 року, яка залишена ними без задоволення.

Банк просив виселити із квартири АДРЕСА_1та зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 разом з її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги заявлено передчасно, оскільки відповідачі особисто не отримали повідомлення про їх добровільне виселення із іпотечної квартири.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2014 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про виселення. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 разом з її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, із квартири АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що після того, як рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили, в квартирі були зареєстровані інші відповідачі, крім ОСОБА_1 У порушення пункту 14 іпотечного договору реєстрація інших осіб в квартирі проведена без письмової згоди іпотекодержателя. Тому відповідачі підлягають виселенню із іпотечного житла, без надання іншого житлового приміщення.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що предмет іпотеки був куплений за не за кредитні кошти отримані в 2007 році, а на підставі договору купівлі-продажу в 1999 році. Суди не застосували численні висновки Верховного Суду України, зокрема у справі 6-447цс15, в яких звертається увага, що неможливо виселення громадян із житлових приміщень, придбаних не за рахунок кредиту банку, забезпеченою іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

У травні 2017 року управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області через представника Долганюка Ю. Ю. подало письмові пояснення на касаційну скаргу, в яких вказувало що до повноважень органу не відносяться питання щодо реєстрації місця проживання та місця перебування, зняття з місця реєстрації.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 07 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким банк надав останньому кредит у розмірі 64 000 доларів США строком до 06 вересня 2017 року на будівництво котеджу.

07 вересня 2007 року для забезпечення виконання зобов'язання між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, яким позичальник, за згодою дружини, передав в іпотеку банку належну йому за договором купівлі-продажу від 03 липня 1999 року квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду від 01 грудня 2011 року, яке частково змінено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 91,8 кв. м, житловою - 58,1 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 03 липня 1999 року, шляхом продажу квартири банком від свого імені будь-якій особі-покупцеві з наданням банку всіх повноважень необхідних для здійснення купівлі-продажу, з початковою ціною для подальшої реалізації предмета іпотеки 404 000 грн.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР)».

У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16 зроблено висновок, що «вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки у справі, що переглядається, квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана ОСОБА_1 не за рахунок отриманого кредиту (нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 03 липня 1999 року), суди неправильно застосували норми матеріального права (статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК УРСР).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачем ОСОБА_3 було сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 128,76 грн, а тому з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені судові витрати на сплату судового збору.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення із квартири АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2014 року втрачають законну силу.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 128,76 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат