КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/5437/19 Головуючий у суді першої інстанції: Ул`яновська О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Мостової Г.І., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відповідно до укладеного між банком та відповідачем договору б/н від 10 грудня 2013 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості у розмірі 1 039 (одна тисяча тридцять дев`ять гривень) 07 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 158 (сто п`ятдесят вісім гривень) 97 коп. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», не врахувавши, що між сторонами існують договірні зобов?язання, відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з тарифами, "Умовами та правилами надання банківських послуг", які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом в заяві. Саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, оскільки відповідач підписав анкету-заяву, користувався коштами та здійснював погашення заборгованості, а відтак своїми діями висловив згоду з формою договору та його умовами. При цьому, відповідачем не надано доказів, що він не був ознайомлений з Умовами та правилами, Тарифами банку та ним не спростований розрахунок заборгованості. Вважає, що позивачем були надані усі належні докази по справі, а тому суд помилкового відмовив в задоволенні позову позивачу. Просив розглядати справу з викликом учасників справи.

Відповідачка ОСОБА_2 , у визначений ухвалою суду строк, не скористалась процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник позивача Штронда А.М. підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10 500,00 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, та платіжну картку для авторизації (а.с. 7).

В анкеті-заяві зазначено, що позичальник (відповідачка у справі) згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До матеріалів позовної заяви позивачем долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємну частини договору (а.с. 8, 9-23).

Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_2 з тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими вона погодилась при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано.

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості, кредитор 17 березня 2019 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором в сумі 12 555,45 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 558,82 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту - 2 823,43 грн.; заборгованість за пенею - 6 449,13 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 574,07 грн. (штраф процентна складова).

В межах заявлених позивачем вимог, поданих доказів заборгованість за нарахованими процентами у позичальника ОСОБА_2 відсутня і таких вимог позивачем не пред`явлено (а.с. 4-6).

Надаючи юридичну оцінку правовідносинам сторін, судом першої інстанції встановлено, що за умовами укладеного сторонами договору у вигляді анкети-заяви від 25 грудня 2013 року банк надав позичальнику ОСОБА_2 суму кредиту у розмірі 10 500,00 грн., остання отримала грошові кошти та користувалась ними. Взяті на себе зобов`язання з повернення суми позики не виконала, станом на 18 лютого 2019 року за позичальником обліковується заборгованість, зокрема за тілом кредиту (тіло кредиту на звітну дату) в сумі 558,82 грн.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за зобов`язанням з повернення суми позики у розмірі 558,82 грн., суд першої інстанції виходив із того, що у порушення умов договору позичальник ОСОБА_2 фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернула, чим порушила права кредитора, а тому позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню.

В цій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується.

Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині заборгованості за простроченим тілом кредиту - 2 823,43 грн.; пенею - 6 449,13 грн., а також штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 574,07 грн. - штраф процентна складова, судова колегія виходить з такого.

За пред`явленими вимогами позивача та наданим розрахунком заборгованості вбачається, що за позичальником, окрім заборгованість за тілом кредиту на звітну дату в сумі 558,82 грн., обліковується також залишок заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 2 823,43 грн., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_2 .

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Колегією суддів встановлено, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору строк повернення кредиту (користування ним) не встановлено.

Із дослідженого розрахунку заборгованості вбачається, що на погашення простроченої заборгованості, яка обрахована кредитором станом на 01 листопада 2015 року в сумі 6 443,74 грн., з яких 6 161,88 грн. прострочена заборгованість за тілом кредитом, позичальником за період з 24 листопада 2015 року по 09 серпня 2017 року сплачено 7 617,00 грн., що свідчить про погашення позичальником простроченої кредитної заборгованості ( а.с. 4, 5-6).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки ОСОБА_2 залишку простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 2 823,43 грн., оскільки вказана заборгованість станом на 18 лютого 2019 року погашена позичальником.

Колегія суддів вважає обґрунтованими підстави для відмови в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» в частині вимог про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 залишку простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 2 823,43 грн., і відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що оскаржуване рішення в цій частині вимог ухвалене без належної оцінки наданих позивачем доказів.

Перевіряючи висновок суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_2 процентів за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 480,87 грн., а також в частині вирішених вимог щодо заборгованість за пенею - 6 449,13 грн., штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 574,07 грн. - штраф процентна складова, колегія суддів виходить з такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами та неустойки поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Досліджений колегією суддів укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н 25 грудня 2013 року вказує на те, що умови договору не містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Отже, аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами згоди щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та неустойки за порушення позичальником строків повернення грошових коштів, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_2 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами та стягнення неустойки за порушення боржником зобов`язання.

Посилання позивача про приєднання позичальника до викладених на банківському сайті тарифів, умов та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», якими передбачено розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитом та неустойки за порушення виконання зобов`язання, є безпідставним, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом, окрім суми позики (тіла кредиту), посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс, Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємну частини договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідачка, ознайомилась і погодилась з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому наданий банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору.

Правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з Симоненко Л.В. банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема щодо розміру і порядку нарахування процентів та неустойки.

Суд першої інстанції, надаючи юридичну оцінку правовідносинам сторін, правильно виходив із того, що тарифи обслуговування кредитних карт і умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідачки, а тому вони не є складовою частиною укладеного з позичальником ОСОБА_2 договору № б/н від 25 грудня 2013 року, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з позичальника на користь банку заборгованості в частині вимог за пенею - 6 449,13 грн., а також штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 574,07 грн. - штрафу як процентна складова.

В той же час, мотивуючи свій висновок про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідачки проценти за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 480,87 грн., суд першої інстанції не врахував зміст положень статті 1048 ЦК України, за якою розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як свідчать встановлені фактичні обставини справи, що укладений між сторонами договір не містить умов про сплату процентів за користування кредитними коштами і таких вимог товариство КБ «ПриватБанк» в межах поданого позову до ОСОБА_2 не заявляло.

Також позивачем не пред`явлено вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України.

У відповідності до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначеної норми матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи в частині стягнення з позичальника заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 480,87 грн., а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нового рішення про відмову у позові в цій частині вимог.

В частині вирішених вимог щодо заборгованості за простроченим тілом кредиту - 2 823,43 грн.; заборгованість за пенею - 6 449,13 грн., штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 574,07 грн. - штраф процентна складова рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, обставини на які позивач посилається як на підстави перегляду судового рішення в цій частині вимог не підтвердились.

В частині стягнення заборгованості за зобов`язанням з повернення суми позики у розмірі 558,82 грн., рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Інші доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню (4,45%), тому за положеннями частини 3 статті 141 ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 213,71 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованості за договором кредиту № б/н від 25 грудня 2013 року у розмірі 480,87 грн. - проценти за користування кредитними коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 213,71 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: