Ухвала

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 680/137/16-ц

провадження № 61-10030 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

Черняк Б. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк;

представник відповідача - Янсон Євген Валерійович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2016 року у складі судді Яцини О. І. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Грох Л. М., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -

ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 18 березня 2008 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно умов якого вона отримала кредит у розмірі 125 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 18 березня 2018 року.

22 серпня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти на строк з 22 серпня

2008 року по 18 березня 2018 року включно, у вигляді строкового кредиту

у розмірі 26 670,26 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць (14,04% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, яка, вважає, була укладена під тиском з боку працівників банку, суму кредиту переведено з гривні в долари США.

Зазначала, що додаткова угода від 22 серпня 2008 року суперечить вимогам частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність». Зокрема, пункти 4.2., 4.3. оскаржуваної угоди містять положення про обов`язок позичальника сплатити на користь кредитора винагороду за резервування ресурсів, що є несправедливою умовою правочину відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 22 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит

від 18 березня 2008 року та зобов`язати банк провести перерахунок шляхом зарахування оплачених нею коштів за додатковою угодою від 22 серпня

2008 року на розрахунковий рахунок, зазначений у договорі, у рахунок погашення тіла кредиту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при підписанні кредитного договору та додаткової угоди до нього усі передбачені чинним законодавством України вимоги були дотримані і підстави для визнання спірного правочину недійсним відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1

не доведено обставин, які б могли бути підставою для визнання оспореного правочину недійсним. Додаткова угода до договору про іпотечний кредит

не суперечить статтям 11, 18, Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 203 ЦК України. Також зазначив, що протягом тривалого часу позивач вносила плату відповідно до умов додаткової угоди, що вказує на її вільне волевиявлення у момент укладення правочину, повну обізнаність та погодження з умовами кредитування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2016 року на розгляд до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У жовтні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу Гульку Б. І.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит та зобов`язання вчинити дії призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано вимоги постанови Національного банку України

від 18 червня 2008 року №171 «Про затвердження Правил резервування коштів за залученими уповноваженим банком депозитами і кредитами (позиками) в іноземній валюті від нерезидентів», яка діяла на час укладення спірного правочину, та не здійснено правових висновків щодо відсутності (дій) видачі через касу банку грошових коштів у іноземній валюті (США). Таким чином, відповідачем не доведено, а судом не спростовано незаконного включення умов додаткової угоди щодо резервування коштів у відповідності до зазначеної постанови. Вважає, що щомісячна сплата винагороди за резервування ресурсів від початкової суми кредиту є несправедливою умовою договору відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За перші

12 місяців дії додаткової угоди, позивачем було надлишково сплачено

133,46 дол. США винагороди за резервування ресурсів.

Судами не взято до уваги вимоги абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно із умовами якої, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які

не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Заперечення на касаційну скаргу не надходило.

2. Мотивувальна частина

Позиція верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зупинення провадження у справі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Установлено, що для правильного вирішення справи, яка переглядається, необхідно встановити, чи є винагорода банку за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів - несправедливою та є наслідком дисбалансу прав та обов`язків на шкоду позичальника, а тому є недійсною з моменту укладення правочину.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року справу (№ 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862св18) за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості передано на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року справу (№ 524/5152/15-ц, провадження

№ 61-8862сво18) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за касаційною ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року призначено до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Із змісту зазначеної ухвали вбачається, що колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду передала справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати, а також, що є необхідність у формуванні єдиної правозастосовної практики розгляду судами аналогічних спорів.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі)

у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Оскільки справа № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862св18) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за касаційною ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року передана на розгляд до Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, прийнята до провадження (№ 14-8862сво19), а у справі, яка переглядається, наявні подібні правовідносини, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит та зобов`язання вчинити діїзупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк