ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/817/19 Номер провадження 22-ц/814/2960/19Головуючий у 1-й інстанції Афанасьєва Ю. О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 року (час ухвалення судового рішення невідомий; дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначена) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним позовом, просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 126 655 грн. 25 коп. за кредитним договором № б/н від 04.12.2013 року.

Заявлені вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним кредитним договором.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 року позов задоволений частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.12.2013 року, що складається із суми заборгованості за кредитом у розмірі 17 605 грн. 80 копійок. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову, ухвалити нове про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при вирішенні спору безпідставно відкинув докази, надані Банком в обґрунтування розміру заборгованості, та неправомірно керувався постановою ВП ВС від 03 липня 2019 року у саправі №342/180/17, оскільки у розглянутій справі відсутні обґрунтовані заперечення відповідача.

Окрім того, відмова суду у стягенні процентів за користування кредитом суперечить ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» і ч.1 ст.1048 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 виклала свої доводи на користь законності і обґрунтованості рішення судлу першої інстанції, просила відмовити у залволенні апеляційної скарги.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з анкетою-заявою та прохала надати їй кредит за платіжною карткою (а.с.8).

В цей же день між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір без номера, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 18 500 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам складає між нею і Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с.8).

Згідно витягу з тарифів обслуговування кредитних карт розмір щомісячних платежів становить 7 % від заборгованості (а.с.9).

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в обумовленому сторонами розмірі.

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк» загальна сума заборгованості станом на 10.06.2019 року становить 638 691 грн. 92 коп., з яких 17 605 грн. 80 коп. - заборгованість за тілом кредита, 615 815 грн. 12 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 271 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією.

Але банк просить стягнути заборгованість лише в розмірі 126 655 грн. 25 коп. з яких:

17 605 грн. 80 коп. - заборгованість за тілом кредиту,

109 049 грн. 45 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом за період: з 04.12.2013 року по 30.06.2017 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника від 04.12.2013 року не визначено процентну ставку, а позивачем не доведено належними і допустимими доказами те, що сторони обумовили у письмовому виді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції у відповідності до наведеної норми процесуального закону правомірно керувався при вирішенні цього спору правовими позиціями, що викладені у постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду вказаної справи зробила такі висновки.

«Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.»

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У заяві позичальника від 04 грудня 2013 року не визначено процентну ставку (а.с.8).

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також комісії.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту (частина суми, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 грудня 2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказаний Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що зазначені документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме у тих ромірах, які зазначені у позові.

Щодо тверджень апеляційної скарги про стягнення процентів за користування кредитними коштами, то слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суди розглядають справи виключно у межах заявлених вимог та на підставі доказів, які надані суду учасниками справи.

Пред`являючи позов, Банк просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитом, які нараховані відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які у тому виді, що долучені до позову, обґрунтовано визнані судом першої інстанції неналежним доказом. Оскільки Банк не заявив вимог про стягнення процентів, обрахованих з інших підстав або ж за інших умов, погоджених з відповідачем чи встановлених законом, у суду відсутні підстави самостійно, поза межами заявлених вимог здійснювати розрахунок процентів за користування кредитними коштами.

Є хибним твердження апеляційної скарги про відмінність фактичних обставин, що мають місце у цій справі, від тих, що мали місце у справі № 342/180/17, розглянутій ВП ВС 03 липня 2019 року.

Як слідує з матеріалів справи, 02 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подала суду першої інстанції відзив на позов, у якому категорично заперечувала факт укладення з Банком кредитної угоди на тих Умовах і правилах…., які надані у справу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 листопада 2019 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов