Провадження № 2/537/8/2019
Справа № 537/1650/16-ц
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.02.2019 року м. Кременчук
Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Сьоря С.І., за участю: секретаря - Яворської А.Г., позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до фізичної особи ОСОБА_3 про вселення, виселення, визнання права користування спадковим майном, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким вселити його в квартиру АДРЕСА_1, визнати його право користування спадковим майном.
26.04.2018 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, та відповідно до вказаної заяви останній остаточно просить суд ухвалити рішення, яким вселити його в квартиру АДРЕСА_1, визнати його право на користування спадковим майном, а саме квартирою №57 в будинку №31 по вул.. Велика набережна в м.Кременчуці Полтавської області, виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є сином померлого 06.01.2015 року ОСОБА_4, якому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.
Він є спадкоємцем за заповітом померлого спадкодавця його батька відповідно всього його майна, в тому числі і квартири АДРЕСА_1.
Після смерті його батька він вступив у спадщину і в цьому зв'язку відкрито спадкову справу, яка зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 56977988.
Раніше його батько перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5, шлюб з якою його батьком було розірвано 23 липня 2007 року з причин подружніх зрад з боку ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу між його батьком та колишньою дружиною було припинено будь-які сімейні зв'язки, ведення спільного господарства, проживання однією сім'єю, тощо. До смерті його батько страждав на онкозахворювання і потребував стороннього догляду, який і здійснювали він, мати його батька та його сестра, дочка спадкодавця.
В лютому місяці 2015 року відповідачка ОСОБА_3С, скориставшись його тимчасовою відсутністю за місцем проживання у квартирі, що належала його батькові та яка входить до спадкового майна, яке він прийняв, зірвавши замкові пристрої вхідних дверей квартири, незаконно та самоуправно вселилася в квартиру, і на теперішній час, змінивши замки перешкоджає йому користуватися спадковим майном, шляхом проживання в даній квартирі.
При цьому, проживаючи у квартирі, що належала його батьку, відповідачка ОСОБА_3 не сплачує комунальні послуги, якими користується в квартирі.
Він має повне законне право користуватися спадковим майном, як спадкоємець за заповітом і в цьому зв'язку створенні перешкоди відповідачкою у користуванні спадковим майном є незаконними і його звернення до правоохоронних органів про відкриття кримінальної справи за ознакою статті про самоуправство, до теперішнього часу позитивних результатів не надали.
За визначенням статей 150 та 156 ЖК України він, як член сім'ї померлого спадкодавця і власника квартири має право користуватися квартирою.
Відповідачка ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з його батьком не набула прав члена його сім'ї і її право на користування спірною квартирою нею втрачено. Крім того вона не є спадкоємцем на майно померлого ОСОБА_4, як особа з якою шлюбні відносини розірвані.
У зв'язку з самоуправними діями по заволодінню квартирою, яка є спадковим майном, він вимушений проживати у квартирі його знайомих, орендуючи її і в цьому зв'язку порушені його житлові права.
В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, що в ньому зазначені, при цьому суду пояснив, що з 24.11.2014 року, тобто ще до смерті батька, він проживав у спірній квартирі, а відповідач у квартирі вже не проживала. 26.02.2015 року прийшовши до квартири він виявив, що на вхідних дверях квартири змінено замки та у квартиру самовільно заселилась відповідач, яка проживає у квартирі і до теперішнього часу та вільного доступу до квартири йому не надає. Тобто з 26.02.2015 року, внаслідок дій відповідача, він фактично позбавлений можливості користуватись спадковим майном.
Відповідач ОСОБА_3 та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, до судового засідання не з»явились, при цьому представником відповідача до суду подано клопотання, відповідно до якої остання просить проводити судове засідання у її відсутність та у відсутність відповідача, оскільки відповідач особисто не може прийняти участь в судовому засіданні, а представник буде зайнятий у іншому судовому процесі.
Оскільки позивачем та його представником суду не надано належних доказів поважності причин їх неявки до судового засідання, то суд приходить до висновку, що відповідач та його представник до судового засідання не з»явились без поважних причин.
Представник третьої особи ТОВ «Місто для людей Кременчук», будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, до судового засідання не з»явився без повідомлення причин.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Позивач та його представник проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечують.
Враховуючи викладене, а також те, що одночасно існують умови, які передбачені ч.1 ст.280 ЦПК України, суд, - постановив: провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відсутність відповідача.
Вислухавши пояснення позивача та його представника позивача, розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне.
Згідно ст..4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно свідоцтва про одруження серії І-КИ №097189, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Центрально міської районної ради м.Кривого Рогу Дніпропетровської області 25.12.1999 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 25.12.1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до договору купівлі продажу від 27.03.2003 року, що посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за р.№492, ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_3.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-КЕ №029567, виданого Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 23.07.2007 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано.
В 2013 році ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою відповідно до якої просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт проживання її та ОСОБА_4 сім»єю в період з липня 2007 року по вересень 2013 року, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнати набуте ними майно спільним сумісним та поділити його.
Ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21.10.2013 року визнано мирову угоду, що укладена 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по цивільній справі №537/4962/13 ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім»єю без реєстрації шлюбу і поділ спільного сумісного майна на умовах, що викладені у тексті мирової угоди, а провадження у вказаній цивільній справі закрито.
Згідно заповіту, посвідченого 26.11.2014 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_7 зареєстровано в реєстрі за №3100, ОСОБА_4 на випадок його смерті зробив розпорядження, відповідно до якого усе майно, де б воно не було та з чого б не складалося і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що за законом матиме право заповів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.
У 2016 році ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт проживання її та ОСОБА_4 однією сім»єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2013 року по 15 грудня 2014 року, визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, посвідчений 26.11.2014 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим номером 3100.
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20.10.2017 року у цивільній справі №537/1285/16 ц, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним заповіту в частині позовних вимог про визнання недійсним заповіту залишено без розгляду.
Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 20.10.2017 року у цивільній справі №537/1285/16 ц, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім»єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2013 року по 15 грудня 2014 року відмовлено.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, відповідно до якого просила суд ухвалити рішення, яким: розірвати мирову угоду, укладену між нею і ОСОБА_4 та визнану ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука від 21 жовтня 2013 року у цивільній справі № 537/4962/13-ц, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, виключити зі спадкової маси, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Відповідно по постанови Полтавського апеляційного суду від 03.12.2018 року у цивільній справі №537/5033/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання мирової угоди, визнання права власності на 1/ 2 частину квартири, виключення майна із спадкової маси, позов задоволено частково, розірвано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнану ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області у цивільній справі №537/4962/13 ц. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та виключення зі спадкової маси 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 відмовлено, у зв»язку з недоведеністю позивачкою факту того, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за спільні сумісні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 або є джерелом її набуття була спільна праця подружжя.

24.01.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_8 за р.№2/2015 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким посвідчено, що спадкоємцем майна ОСОБА_4 є його син ОСОБА_1 та спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з квартири, що знаходиться за адресою: Полтавська область, м.Кременчук, вул.Велика набережна, б. 31, кв.57.

При обґрунтуванні позовних вимог та в судовому засіданні позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_3, ще до смерті ОСОБА_4, тобто колишнього власника квартири, виселилась із квартири та в ній не проживала, а після смерті ОСОБА_4, самовільно заселилась у спірну квартиру, в ній фактично проживає, змінила замки на вхідних дверях до квартири, внаслідок чого з 26.02.2015 року він фактично вільного доступу до квартири не має та відповідач створює йому перешкоди у такому доступі. Його неодноразові звернення до поліції з цього приводу позитивних результатів не дали та на його вимоги виселитись із квартири та надати йому до квартири доступ, відповідач не реагує.

Відповідач до судового засідання не з»явилась, будь яких доказів на спростування вказаних тверджень позивача суду не надала.

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а за правилами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Ст.156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст..64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідний правовий висновок, який є обов'язковим для інших судів при застосуванні аналогічних норм права, викладений Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року за результатами розгляду справи № 6-158цс14.

Як встановлено судом, на даний час, позивач ОСОБА_1 є єдиним власником квартири, що знаходиться за адресою: Полтавська область, м.Кременчук, вул.Велика набережна, б. 31, кв.57.

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 була членом сім»ї колишнього власника вказаної квартири ОСОБА_4 та не була і не є членом сім»ї теперішнього власника квартири - позивача ОСОБА_1

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втручання держави у використання особою даних прав має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виходячи з практики ЄСПЛ, такий загальний захист права на житло поширюється як на власника будинку (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі McCann v. theUnitedKingdom від 13.05.2008 року).

Згідно ст. 47 Конституція України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пунктом 4 ст.311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

У пунктах 38, 92 постанови ОСОБА_9 Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, після зміни власника квартири, відповідач ОСОБА_3 самостійного права на спірне житло з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набула, її право користування вказаною квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири, членом сім'ї якого вона була та в наслідок дій відповідача, які полягають у створенні перешкод позивачу у його вільному доступі до належної йому на праві власності квартири, позивач фактично позбавлений можливості користуватись належним йому майном, то суд приходить до висновку позовні вимоги ОСОБА_1 є законними і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений останнім судовий збір.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 280, 281, 282 ЦПК України, ст..41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП: НОМЕР_2) про вселення, виселення, визнання права користування спадковим майном задовольнити.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартиру АДРЕСА_1 та визнати його право на користування квартирою №57 в будинку №31 по вул..Велика набережна в м.Кременчуці Полтавської області.

Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_1) - 1102 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 11 березня 2019 року.

Суддя: