ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8108/19 Справа № 202/6444/17 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Департаменту патрульної поліції Національної поліції України,

на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2019 року про закриття провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 , третя особа Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної шкоди (а.с. 3-4).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року заявлені позовні вимоги Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задоволено (а.с. 42-44).

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року (а.с. 54-60).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року вищевказану заяву задоволено, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 74).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2019 року провадження по цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 , третя особа Управління патрульної поліції в місті Дніпрі Департаменту патрульної поліції про відшкодування матеріальної шкоди закрито (а.с. 178-180).

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, Департамент патрульної поліції Національної поліції України подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2019 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, в обгрунтування якої зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального закону та безпідставно закрито провадження (а.с. 184-187).

ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву не скористався.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закриваючи провадження по справі суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, завдав шкоди державі в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, шляхом пошкодження майна, що належить останньому, в період здійснення ним установлених повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій державного органу.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в м. Дніпрі № 2/661/41/19 2017 від 05.09.2017 року ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні патрульної поліції в м. Дніпрі на посаді поліцейського роти № 4 батальйону № 1 з 21.01.2016 року по 24.04.2017 року.

З наданої позивачем розстановки сил та засобів 1 батальйону з 20:00 16.05.2016 року до 08:00 17.05.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 проходив патрулювання на службовому автомобілі «Toyota Prius», державний номер НОМЕР_1 .

16.05.2016 року у м. Дніпрі на перехресті вулиці Василя Сухомлинського та вулиці Академіка Образцова відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль «Toyota Prius», державний номер НОМЕР_1 , який належить позивачу на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

ДТП сталося з вини відповідача, який знаходився за кермом даного автомобіля. Вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП підтверджується постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 01.07.2016 року про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Звисновку експертного дослідження № 19/12.2-005 від 25.01.2017 року вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Prius», становить 142 384 грн. 53 коп.

Договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладався.

Наведені вище обставини стали підставою для подання до суду позивачем в порядку цивільного судочинства позову про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну позивача в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Так, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Водночас, ч. 5 ст. 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведених норм ЦПК України та КАС України дає підстави для висновку, що в порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої виключно суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Крім того, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість, спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір між сторонами виник з приводу проходження відповідачем публічної служби.

Вказаний висновок суду ґрунтувався на правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №818/1688/16.

В той час, в наведеному в зазначеній постанові випадку, обов`язок з відшкодування заподіяної органу державної влади шкоди безпосередньо зумовлений займаною відповідачем по справі посадою, яка прямо передбачає наявність обов`язку особи, яка таку посаду займає, щодо збереження переданого їй майна. Тобто, збереження такого майна в наведеному випадку є прямим функціональним обов`язком посадової особи, до якої пред`явлено позов по вказаній справі, тому наведена справа віднесена до категорії публічно-правових спорів.

Крім того, обґрунтування Верховного Суду фактично зводиться до того, що в разі розгляду справи за правилами цивільного судочинства перед судом обов`язково постане питання правомірності дій посадовця, а оскільки в межах цивільного процесу суд не може оцінювати правомірність чи неправомірність дій суб`єктів публічної влади, то лише адміністративний суд має виняткову юрисдикцію вирішувати спори такої категорії.

Проте, у даному випадку вину відповідача встановлено постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01.07.2016 року та притягнуто останнього до відповідальності.

Отже, перед судом не постає питання правомірності чи неправомірності дій відповідача по справі.

Крім того, зі змісту позовних позовних вбачається, що спір між сторонами стосується стягнення грошових коштів з працівника, з вини якого було завдано матеріальну шкоду під час виконання службових обов`язків. Оскільки вирішення цього питання, зокрема, підлягає розгляду за правилами Кодексу законів про працю, тим самим виключає можливість розгляд даного спору в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої відповідачем майну позивача в результаті дорожньо-транспортної пригоди за своїм змістом, а також суб`єктним складом є цивільними, стосуються приватноправових відносин і згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що спір між сторонами стосується відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження у справі, що, як наслідок, призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що висновок суду про необхідність розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства не відповідає встановленим обставинам, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров