Постанова

Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ

5 серпня 2019 року

м. Ки

справа № 199/5993/13-ц

провадження № 61-26922св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа -Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року у складі колегії суддів: Глущенко Н. Г., Деркач Н. М., Осіяна О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна бабуся - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 .

Посилалася на те, що батьки ОСОБА_4 (батько ОСОБА_5 1900 року народження та мати ОСОБА_6 1905 року народження) та її син ОСОБА_7 - померли, як і давно померли її дід та бабка, а рідних братів та сестер вона не мала, як і не має рідних дядька чи тітки, що пережили б спадкодавця, не має і тих осіб, з якими ОСОБА_4 проживала б однією сім`єю більше 5 років до дня її смерті.

Вважала, що вона є єдиною спадкоємицею п`ятої черги спадкування і тому звернулася із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори.

Зазначала, що вона, за рівнем спорідненості, є троюрідною онукою покійної ОСОБА_4 і тому має право на спадкування, як спадкоємиця п`ятої черги. У зв`язку із цим вважала за необхідне встановити факт, що ОСОБА_4 є двоюрідною сестрою ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, просила суд усунути відповідачку ОСОБА_2 , яка є рідною онукою ОСОБА_4 (донькою сина ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ), та на ім`я якої ОСОБА_4 заповіла все належне їй майно за заповітом від 07 грудня 2007 року, від права на спадкування за законом і за заповітом на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 .

Вважала, що відповідачка ОСОБА_2 повинна бути усунена від права на спадкування на підставі частин третьої, шостої статті 1224 ЦК України, оскільки за життя ОСОБА_4 вона ухилялася від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, негідно поводилася щодо спадкодавця (протиправно позбавила житла, застосовувала фізичну силу) та забрала гроші і зникла у невідомому напрямку.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила встановити факт родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом та від права на спадкування за заповітом, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 рокуу складі судді Якименко Л. Г. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, про усунення від права на спадкування за законом та заповітом, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є двоюрідною сестрою ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Усунуто від права на спадкування за заповітом та за законом ОСОБА_2 після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31,7 кв. м, житловою площею 16,8 кв. м, яка складається з: коридору приміщення 1 площею 5,1 кв. м., санвузла приміщення 2 площею 2,8 кв. м, кухні приміщення 3 площею 6,0 кв. м, житлової приміщення 4 площею 16,8 кв. м, кладової приміщення 5 площею 0,3 кв м, балкона літ. І площею 0,7 кв. м в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_1 залишилась єдиною спадкоємицею, яка для спадкодавця є родичкою шостою ступеню споріднення та у строк, передбачений статтею 1270 ЦК України, звернулася до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

Районний суд зазначив, що ОСОБА_2 , є рідною онукою ОСОБА_4 , тому відповідно до статті 1266 ЦК України є спадкоємцем тієї частки спадщини, яка б за законом належала її батьку, ОСОБА_7 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 , та мала право на спадкування за правом представлення. 07 грудня 2007 року ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 в Четвертій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі склала заповіт на все своє майно, що залишиться після її смерті. 30 вересня 2008 року ОСОБА_4 уклала договір дарування власної квартири на користь відповідачки ОСОБА_2 , який був визнаний недійсним рішенням суду.

У судовому засіданні показами свідків встановлено, що ОСОБА_2 ухилялася від виконання свого обов`язку щодо утримання спадкодавця, не дивлячись на неодноразові прохання спадкодавця про допомогу та на наявність в неї можливості надати таку допомогу, тому відповідно до пункту 2 частини третьої статті 1224 ЦК України вона не має права на спадкування за законом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

ОСОБА_3 , яка є власницею спірної квартири, звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року.

08 грудня 2014 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалено рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року скасовано та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог (а. с. 150-152).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а рішення апеляційного суду від 08 грудня 2014 року скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а. с.185-186).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року скасовано.

Апеляційний суд зазначив, що згідно з договором купівлі-продажу від 19 липня 2013 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_9 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , власником якої на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 06 квітня 2013 року був ОСОБА_9 (а. с. 225). Це право власності ОСОБА_3 зареєструвала 19 липня 2013 року у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 226).

Суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції, в порушення норм матеріального та процесуального права, не встановив хто є власником спірної квартири на момент розгляду справи в суді і не вирішив питання щодо можливості залучення його до участі у справі у встановленому законом порядку, тобто відповідно до статей 33, 34, 35 ЦПК України.

Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 було пред`явлено позов лише до ОСОБА_2 , якій спадкодавець ОСОБА_4 заповідала все належне їй майно за заповітами від 04 листопада 2000 року і від 07 грудня 2007 року, проте на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом 28 травня 2013 року і уточнення нею позовних вимог 15 липня 2013 року власником спірної квартири був ОСОБА_9 , а на момент повторного уточнення позивачкою позовних вимог 15 листопада 2013 року і на момент ухвалення судом першої інстанції 11 грудня 2013 року рішення у справі, власницею квартири була ОСОБА_3 .

Ураховуючи наведене, колегія суддів зазначила, що суд першої інстанції ухвалив рішення у справі про визнання права власності на спірну квартиру без залучення до участі у справі власника цієї квартири, тобто вирішив питання про право власності на спірну квартиру, що належала на праві власності ОСОБА_3 .

Щодо усунення ОСОБА_2 від права на спадкування на підставі статті 1224 ЦК України, суд апеляційної інстанції вважав, що районний суд не взяв до уваги, що згідно з положеннями статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від спадкування за законом, а відповідачка ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом, а тому у цій частині районний суд дійшов неправильного висновку.

Щодо вимог ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин між померлими ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те чи є належні та допустимі докази у справі з приводу таких родинних відносин. Також районний суд не звернув увагу на те, що факт родинних відносин між спадкодавцем ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не встановлено, а встановлення такого факту є однією з умов прийняття спадщини для останньої та визначення черги спадкоємця за законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування касаційної скарги зазначає, що суд апеляційної інстанції при перегляді справи вийшов за межі апеляційної скарги та скасував рішення суду першої інстанції у частині, яку ніхто не оскаржував, а саме: щодо встановлення факту родинних відносин та визнання за нею права власності у порядку спадкування.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції спірна квартира ще не вибула з її володіння, а тому для захисту її права не потрібна була віндикація. При цьому посилається на висновок Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12 та вважає, що нею було обрано правильний спосіб захисту, тобто визнання права власності.

Вказує, що про існування ОСОБА_9 , який 29 березня 2013 року з прилюдних торгів придбав спірну квартиру, та про ОСОБА_3 , яка 19 липня 2013 року у нього купила спірну квартиру, їй не було відомо.

Звертає увагу на те, що добросовісність ОСОБА_3 не має жодного правового значення та не є перешкодою для витребування у неї майна.

Заявник зазначає, що висновок апеляційного суду про те, що визнання права власності на спадкове майно за нею та усунення ОСОБА_2 від спадкування неможливо вирішити без визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , не має жодного правового значення оскільки ОСОБА_2 спадщину не прийняла, а тому застосуванню підлягає частина перша статті 1272 ЦК України.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Згідно із частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, виходячи із принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд дійшов до правильного висновку про наявність у ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року з огляду на порушення її прав.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду судами справи, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд, зокрема, вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Суд першої інстанції всупереч наведеній вище нормі процесуального права не залучив до участі у справі власника спірної квартири, що є порушенням положень статті 41 Конституції України, частини першої статті 321 ЦК України, згідно з якими право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Переглядаючи справу у апеляційному порядку судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом 28 травня 2013 року і уточнення нею позовних вимог 15 липня 2013 року власником спірної квартири був ОСОБА_9 , а на момент повторного уточнення позивачкою позовних вимог 15 листопада 2013 року і на момент винесення судом першої інстанції 11 грудня 2013 року рішення у справі, власницею квартири була ОСОБА_3

Апеляційний суд на вказану обставину справи та на суттєве порушення судом першої інстанції норм процесуального права звернув увагу та врахував, що ОСОБА_3 , як власник спірної квартири, мала право на відстоювання своїх прав та інтересів у суді, могла заявити свої заперечення щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , які суди повинні були перевірити та оцінити.

Не залучивши ОСОБА_3 до участі у справі, не отримавши та не оцінивши її доводи щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції порушив її права на справедливий суд і на ефективний засіб юридичного захисту, передбачені статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, до розгляду справи про визнання права власності в порядку спадкування на спірну квартиру як відповідачів потрібно було залучити власників цієї квартири.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції при перегляді справи вийшов за межі апеляційної скарги та скасував рішення суду першої інстанції у частині, яку ніхто не оскаржував, не беруться до уваги з огляду на зміст апеляційної скарги ОСОБА_3 , яка оскаржувала рішення суду першої інстанції у повному обсязі.

Крім того, відповідно до положень частини третьої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Щодо доводів касаційної скарги з посиланням на висновок Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12 про правильно обраний заявником спосіб захисту - визнання права власності, колегія суддів зазначає, що судом апеляційної інстанції не надавалася оцінка обраному ОСОБА_1 способу захисту, а тому аналізу та перевірці ці твердження не потребують.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку поданим доказам, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Р. А. Лідовець І. А. Воробйова Ю. В. Черняк