Справа № 265/4920/17
Провадження № 2/265/36/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Вайновського А. М., за участю секретаря судового засідання Злидіної Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним, третя особа - ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В :

18 липня 2017 року позивач Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» звернулося до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування позову зокрема зазначили, що 29.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (надалі - Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Відповідач 1) було укладено Договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 220АІ1 (надалі - Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав Відповідачу 1 кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у розмірі 119 500,00 грн. 00 коп., строком до 29.11.2020 року, зі сплатою процентів у період з 29.11.2013 по 29.11.2016 року у розмірі 16,1 процентів річних, а з 29.11.2016 року розмір процентної становив як сума базової процентної ставки та маржі за мінусом знижки у розмірі 1,36 процентів річних. Також у Кредитному договорі сторони погодили, що Відповідач 1 зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати платежі за кредитом, а також забезпечувати сплату щомісячну процентів за використання кредитом у порядку, передбаченому в Графіку погашення кредиту до цього Договору.

Крім цього, з метою забезпечення виконання за Кредитним договором 29.11.2013 року між Банком та ОСОБА_2 (надалі - Відповідач 2) було укладено договір поруки №220АІ1-ПОР (надалі - Договір поруки). Відповідно до Договору поруки, Відповідач 2 зобов`язався перед Банком солідарно відповідати за невиконання Відповідачем 1 усіх його зобов`язань, що виникли з Кредитного договору. Пунктом 1.2. Договору поруки сторони погодили, що Відповідач 2 ознайомлений з умовами Договору кредиту, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має.

Згодом, Відповідач 1 перестав виконувати свої зобов`язання за Кредитним договором, внаслідок чого за кредитом виникла заборгованість, яка з урахуванням уточнень від 23.05.2018 року становить 150019,15 грн.

Посилаючись на викладене, просили суд стягнути солідарно з Відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитом у розмірі 150019,15 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 99547,25 грн.; заборгованості за процентами 42151,63 грн.; інфляційних витрат за кредитом 4304,15 грн.; інфляційних витрат за процентами 4016,12 грн., а також витрат по сплаті судового збору.

Відповідач 1 подав до суду відзив на позов, в якому зокрема зазначив, що з позовними вимогами категорично не погоджуюся за наступних підстав.

Дійсно, 29.11.2013 р. між Банком та ним було укладено кредитний договір №220АІ1. На підставі Кредитного договору Банк надав йому кредит у розмірі 119500,00 грн. на купівлю автотранспортного засобу зі сплатою 16,1 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 29.11.2020 р.

В якості забезпечення виконання його зобов`язань перед Банком, 29.11.2013 р. між ним та Банком було укладено договір застави транспортного засобу № 220АІ1 -3АСТ, а також між мною, Банком та Відповідачем 2 було укладено договір поруки № 120АІ1-ПОР.

Вказував, що до Кредитного договору встановлено особливий порядок укладання та виконання, а саме, у договорах за участю фізичної особи-споживача, враховується і законодавство про захист прав споживачів.

Зокрема, відповідно до п.3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р., банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги ( нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, заторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким дається процентна ставка за кредитом.

Крім того, відповідно до п.3.2 розділу 3 цих Правил, кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил.

Проте, вказані вимоги законодавства Банком у повному обсязі не виконані, ні попередньої інформації, ні графіку платежів (який зазначений у кредитному договорі як додаток №5, що є невід`ємною частиною кредитного договору) Відповідачу 1 надано не було.

Також, відповідно до вимог п.3.3.7. він зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати ануїтетні платежі за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному в графіку погашення кредиту, якого у нього немає. До того ж, Кредитний договір не містить й визначення змісту та обґрунтування розрахунку загальної вартості кредиту.

Таким чином вважав, що з обставин справи вбачається відсутність доказів своєчасного передання оригіналу кредитного договору з усіма додатками споживачеві, то й досудова вимога про порушення ним умов договору та позов ПАТ «Укрсоцбанк» до Відповідачів є передчасним, оскільки його, як споживача було позбавлено достовірної інформації про розмір періодичних платежів.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст.43, 178 ЦПК України, просив суд відмовити Банку в задоволені позову в частині стягнення з ОСОБА_1 за кредитним договором в повному обсязі.

Відповідач 2 також подала до суду відзив на позов, в якому зокрема зазначив, що з позовними вимогами категорично не погоджуюся за наступних підстав.

Дійсно, 29.11.2013 р. між Банком та Відповідачем 1 - ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №220АІ1. На підставі Кредитного договору Банк надав Відповідачу 1 кредит у розмірі 119500,00 грн. на купівлю автотранспортного засобу (на споживчі потреби) зі сплатою 16,1 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 29.11.2020 р.

В якості забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 перед Банком, 29.11.2013 р. між нею, Банком та Відповідачем 1 було укладено Договір поруки №220АІ1-ПОР.

Відповідно до доданого до позову розрахунку заборгованості відсоткова ставка з 29.11.2016 р. складає 16,78 % річних. При цьому, про зміну розміру процентної ставки за кредитом, Банк письмово не повідомляв мене як Поручителя не пізніше як за 15 календарних і до дати, з якої застосовуватиметься новий розмір такої процентної ставки, як передбачається п.2.4.1.2.1 Кредитного договору. Більш того, у Договорі поруки п.2.1.1.2 зазначено, що розмір, строки та порядок сплати процентів за користування кредитом передбачений у Кредитному договорі, який вона, як Поручитель взагалі не підписувала.

Таким чином вважала, що Банк порушивши п.3.2 Договору поруки, а саме змінивши умови кредитного договору без письмової згоди Поручителя, внаслідок чого з 29.11.2016 р. збільшився обсяг її відповідальності за зобов`язання ОСОБА_1 щодо повернення кредиту, відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України припинив її поручительство за Договором поруки.

Також зазначала, що Договір поруки припинений і на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України, у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення стани позики, що залишилася, та сплати процентів.

Пункт 3.3.1 Договору поруки зобов`язує кредитора протягом п`яти робочих днів від дати невиконання Позичальником, забезпеченого порукою зобов`язання, повідомити про це поручителя з наданням інформації щодо обсягів виконаного Позичальником зобов`язання та виконаного зобов`язання Позичальником, яке підлягає виконанню Позичальником та/або Поручителем.

Отже, зобов`язання Поручителя виконати договір поруки має строковий характер, Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір Поруки виключно в межах строків, встановлених у ч.4 ст.559 ЦК України.

У разі пропуску кредитором строку заявления вимог до Поручителя цей строк не можна Шовити, зупинити чи перервати. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки, тобто його закінчення підставою для припинення поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, кредитор вчиняти не може.

Згідно п.6.2. Договору поруки, строк дії даного договору зазначений - з дати його укладання до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами ( ч.1 ст.252 ЦК України). Таким чином, умови Договору поруки про його дію до останнього виконання Сторонами прийнятих і себе зобов`язань, не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України. Отже, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладання договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

На підставі викладеного, вважала, що вказані вище норми законодавства мають бути застосовані та мають стати підставами для відмови в задоволенні позову відносно стягнення кредитної заборгованості з неї як з поручителя, виходячи з того, що всі ці висновки мають місце при розгляді даної справи, а саме: відповідно до доданого до Позову розрахунку заборгованості, прострочена заборгованість за кредитом виникла з лютого 2015 р., останній платіж був сплачений Відповідачем 1 27.04.2016 р. у розмірі 700,00 грн., але Банк не пред`являв до неї ніяких вимог щодо виконання нею зобов`язань за Договором поруки протягом терміну 6 місяців, як це вимагають вищезазначені умови законодавства України, однак, порядок повідомлення Поручителя у разі невиконання Позичальником забезпеченого порукою зобов`язання, передбачений п.п.3.1.1, 3.1.2 Договору поруки.

Більш того, відповідно до умов п.3.2.3 Кредитного договору - у разі затримання Позичальником сплати кредиту (частини Кредиту) та/або процентів щонайменше на календарний місяць, Кредитор (Банк) має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, сплати комісій та можливих штрафних санкцій.

Підтвердженням факту, що Банк змінив строк дії Кредитного договору, підтвердив застосування механізму дострокового виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі, є звернення Банку до суду з позовом 18.07.2017 р., тобто до дати кінцевого терміну повернення заборгованості по Кредиту - 29.11.2020 р., яка встановлена у п.1.1. Кредитного говору та у п. 2.1.1.1. Договору поруки.

Зазначала, що виходячи з вказаних вище обставин, які свідчать про припинення поруки за договором №220АІ1-ПОР від 29.11.2013 р., укладеним між нею, Банком та Позичальником, з 29.11.2016 р., вона як Поручитель бажає захистити свої права не у спосіб пред`явлення зустрічного позову про припинення поруки, а у спосіб викладення аргументації про припинення поруки у письмових запереченнях як відображено в постанові Верховного суду України від 17.09.2014 р. по справі № 6- 170цс13.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.43, 178 ЦПК України, ст.ст.559,1050 ЦК України, просила суд визнати Договір поруки №220АІ1-ПОР від 29.11.2013 р, укладеним між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» припиненим з 29.11.2016 р.

23 лютого 2018 року Відповідач 1 подав до суду зустрічний позов до Банку про захист порушеного справа споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування якого, зокрема зазначив, що дійсно, 29.11.2013 року між ним, ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту №220АІ1 на купівлю автотранспортних засобів. Відповідно до умов вказаного Кредитного договору Банк надав йому 119500,00 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості - до 29 листопада 2020 р. Згідно п.2.4.1.1 починаючи з 29.11.2013 р. по 28.11.2016 р., процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 16,1% річних.

Поручителем за даним договором є ОСОБА_2 про що свідчить договір поруки №220АІ1 -ПОР від 29.11. 2013 року, який вважав таким, що припинив свою дію.

Також в якості забезпечення ним виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, між ним та Банком було укладено договір застави транспортного засобу №220 АІ1 - ЗАСТ від 29.11.2013 р.

Вказував, що до Кредитного договору встановлено особливий порядок укладання та виконання, а саме, у договорах за участю фізичної особи-споживача, враховується і законодавство про захист прав споживачів. При цьому, у зв`язку з тим, що умови Кредитного договору розробляв Банк самостійно, у нього не існувало фактичної можливості вплинути на його умови, а тим більше їх змінити.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 та ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Вважав, що саме сукупність усіх зазначених ознак в інформації є виконанням суб`єктами господарювання вимог законодавства.

Крім того, вимоги до необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукції у сфері кредитного обслуговування споживачів встановлені ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказував, що невиконання вказаних вимог є порушенням положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», за що передбачена відповідальність ст.ст.15, 23 цього Закону.

Зазначав, що перед підписанням Кредитного договору він не отримав ніякого листа з попередньою інформацією відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, п.3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р., передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком ( овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом.

Відповідно до п.3.2 розділу 3 цих Правил, кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил.

Вказані вимоги законодавства Банком у повному обсязі не виконані, ні попередньої інформації, ні графіку платежів (який зазначений у Кредитному договорі як додаток №5, що є невід`ємною частиною Кредитного договору, у якому повинні бути зазначені суми погашення процентів за користування Кредитом) йому Банком надано не було.

Однак, п. 1.1.1 Кредитного договору передбачає порядок погашення Кредиту та сплату нарахованих процентів за користування Кредитом, а саме: щомісячно, 29 числа Позичальник сплачує Кредитору рівні суми грошових коштів, кожна з яких включає в себе заборгованість за Кредитом та процентами, розрахованих за весь строк користування Кредитом, згідно з графіком погашення (додаток №5 до Кредитного договору) - ануїтетні платежі.

Також відповідно до вимог п.3.3.7. він зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати ануїтетні платежі за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному в Графіку погашення кредиту, якого у нього немає. Також зазначав, що Кредитний договір не містить й визначення змісту та обґрунтування розрахунку загальної вартості кредиту.

З підстав, передбачених пунктом 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавець зобов`язаний надати споживачеві оригінал кредитного договору, що містить всі додатки та умови, згідно яких виконуватиметься кредитне зобов`язання.

Вважав, що відповідно до ст.207 ЦК України, будь-яку частину договору, на яку є посилання у договорі, але не підписану споживачем, якщо її можна вилучити або змінити без його відома, за відсутності доказів отримання її споживачем в оригіналі, слід вважати нікчемною через недотримання письмової форми.

Звертав увагу Суду, що Банк навмисно ввів його в оману, оскільки, у зв`язку з неправильним застосуванням формули (яка зазначена у додатку №4 до Кредитного договору), порушення зі сторони Банку тривають щомісячно, в результаті чого йому щомісячно нараховуються зазначно збільшені суми до сплати кредитної заборгованості 1656,73 грн. замість 1581,33 грн.

Вважав, що його права порушуються тривалий час, за весь період дії кредитного договору, тому він не пропустив строк позовної давності щодо визнання Кредитного договору недійсним.

Крім того, відповідно до п.3.1.1. Кредитного договору, Банк був зобов`язаний протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договору, відкрити Позичальнику у відділенні №220 ПАТ «Укрсоцбанк» позичковий рахунок, і здійснити видачу Кредиту. Але до позову «Про стягнення кредитної заборгованості» Банк не надав платіжний документ, підтверджуючий факт видачи йому кредитних коштів та з якого рахунку він отримав ці кошти.

Крім того, ч.1 ст.19 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.

Але п.2.7 Кредитного договору передбачена зовсім інша черговість погашення заборгованості: спочатку прострочена заборгованість за нарахованими процентами, а потім прострочена заборгованість за комісіями, прострочена заборгованість за Кредитом, строкова заборгованість за нарахованими процентами, строкова заборгованість за комісіями, строкова заборгованість за Кредитом, пеня за порушення строків повернення Кредиту та сплати процентів, штрафні санкції. Отже, Банк порушив діюче законодавство про споживче кредитування і в цій частині.

Таким чином вважав, що Кредитний договір за умовами є несправедливим, і про це він, як Позичальник, не міг знати на час його підписання - 29.11.2013 р. з терміном погашення кредиту до 29.11. 2020 р., тобто у зв`язку з тим, що Кредитний договір вважається чинним протягом всього терміну погашення кредиту, правопорушення, яке виразилося у включенні до Кредитного договору несправедливих умов, ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації, вчинення обману, слід вважати триваючим.

Більш того, не маючи графіку погашення кредитної заборгованості, він не знав у якому розмірі йому треба було щомісячно погашати ануїтетні платежі, тобто його права додатково були порушені ще й з цієї дати, що також є підтвердженням, що він не пропустив строк позовної давності, звернувшись до суду з даним позовом.

Статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч. 4 ст.18 цей перелік не є вичерпним, а правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правил ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсними.

На підставі вищевикладеного, вважав, що Банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих вимог договору, чим фактично ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставки та щомісячних платежів, а також кінцевої загальної суми кредиту, яку він повинен був сплатити, погашаючи кредит у порядку і розмірі, встановленому умовами Кредитного договору.

Отже, виходячи з викладених обставин та вимог ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначав, що спірний Кредитний договір був укладений з використанням нечесної підприємницької практики зі сторони Банку, яка є забороненою даною нормою Закону.

Посилаючись, зокрема на ст.ст.203, 215, 548, 638 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про споживче кредитування», ст.ст.43, 193 ЦПК України, просив суд: визнати недійсним кредитний договір №220АІ1 від 29.11.2013 р.; застосувати реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину; визнати недійсним договір застави транспортного засобу № 220АІ1 -ЗАСТ від 29.11.2013 р.; виключити з реєстру обтяжень рухомого майна запис про обтяження автомобіля марки CITROEN модель С-ЕLYSEE 2013 року випуску, держ.номер НОМЕР_3 , належному на праві власності ОСОБА_1 , яке було здійснено на підставі договору застави транспортного засобу №220 АІ1 - ЗАСТ від 29.11.2013 р.

Банк подав до суду пояснення на зустрічний позов, в яких зокрема зазначив, що в силу положень ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Кредитним договором зазначено (п.7.6), що цей Договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

В якості доказів, що спростовують твердження Позивача за зустрічним позовом Андрійченко просили долучити до матеріалів справи, завірені належним чином копії Анкет позичальника, меморіального ордеру про видачу кредиту (доплата за авто згідно умов договору), платіжного календаря, попередньої інформації про умови кредитування.

Крім того вказували, що відповідно до умов Договору поруки, Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник. Відповідно до умов Договору у разі невиконання чи неналежного виконання Відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, Позивач має право вимагати виконання зобов`язання з повернення Кредиту за Договором.

На виконання умов Договору Позичальнику та Поручителю була направлена вимога про досудове врегулювання спору, але на дату кінцевого погашення кредиту, та на дату подання позовної заяви про стягнення заборгованості вимога не виконана.

Таким чином, зважаючи на невиконання Позичальником зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, Банк вправі вимагати стягнення з Відповідача 1 заборгованість по кредиту, заборгованість за відсотками, пеню за невиконання умов договору, а зобов`язання змінило свою суть з періодичного на одноразове.

Також вказували, що сторони визначили строк дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту - до 29.11.2020 року, строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, а також строки дострокового повернення кредиту та сплати процентів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобов`язання, яке виникло на основі договору так і кінцевий термін повернення кредиту до 29.11.2020.

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання з кінцевим строком погашення до 29.11.2020 року.

Згідно із умовами Кредитного договору позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Але у зв`язку зі зміною суті зобов`язання з періодичного на одноразове починається з моменту закінчення строку дії договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено одноразовим кінцевим терміном погашення, повинна обчислюватися з моменту настання такого строку.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Крім того, Банк в шестимісячний строк з моменту виникнення боргу вже звертався до суду з позовом (справа 265/5590/16-ц).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 625, 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, кредит, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з обох відповідачів.

Просили позов банку задовольнити повністю, в задоволені зустрічного позову відмовити повністю.

ОСОБА_1 , який є Відповідачем 1 за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом, подав до суду відповідь на пояснення до зустрічного позову, в якій зокрема зазначив, що відповідно до п.4 ч.1 ст.4 та ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» вказана інформація у кредитному договорі, Банком має надаватися перед укладанням договору (а не у договорі) про надання споживчого кредиту, умови якого вважаються прийнятими після його підписання.

Однак, перед підписанням Кредитного договору він не отримав ніякого листа з попередньою інформацією відповідно до вимог зазначеного Закону.

Наполягав на тому, що не підписував попередній розпис сукупної вартості кредиту, копію якого представник Банку надав до суду, завірену неналежним чином, тільки його підписом, без зазначення його посади та без печатки юридичної особи. Тому ставив цей документ під сумнів та вважав, що на підставі вищевикладеного він не може буди прийнятий судом як належний доказ відповідно до вимог ст.95 ЦПК України.

Також зазначав, що оскільки у зв`язку з неправильним застосуванням формули, порушення зі сторони Банку тривають щомісячно, в результаті чого йому щомісячно нараховуються значно збільшені суми до сплати кредитної заборгованості. Вважав, що його права порушуються тривалий час, за весь період дії договору, а тому він не пропустив строк позовної давності щодо визнання Кредитного договору недійсним.

Вказував, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правил ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсними, а відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Тому, на підставі вищевикладеного, просив суд задовольнити його зустрічний позов у повному обсязі.

Представник Банку в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідачі та їх представник в судове засідання також не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог Банку заперечували, зустрічний позов просили задовольнити.

Неявка в судове засідання сторін, на думку суду не є перешкодою для розгляду справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про місце, день та час розгляду справи та на власний розсуд розпорядилися своїм правом прийняття участі в судовому розгляді.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частина 1 ст.82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що 29.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №220АІ1 на купівлю автотранспортних засобів. Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав Відповідачу 1 кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у розмірі 119 500,00 грн. 00 коп., строком до 29.11.2020 року, зі сплатою процентів у період з 29.11.2013 по 29.11.2016 року у розмірі 16,1 процентів річних, а з 29.11.2016 року розмір процентної становив як сума базової процентної ставки та маржі за мінусом знижки у розмірі 1,36 процентів річних. Також у Кредитному договорі сторони погодили, що Відповідач 1 зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати платежі за кредитом, а також забезпечувати сплату щомісячну процентів за використання кредитом у порядку, передбаченому в Графіку погашення кредиту до цього Договору.

При цьому, у п.7.10. Кредитного договору сторони засвідчили, що з підписанням цього Договору Позичальник свідчить, що перед укладанням цього Договору отримав від Кредитора інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, що надані у відповідності до умов чинного законодавства України і не має жодних претензій до Кредитора з приводу їх повноти та розуміння.

Таким чином, суд робить висновок, що між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 на достатній правовій підставі виникли кредитні договірні зобов`язання, а заперечення Відповідача 1 про невідповідність порядку укладення Кредитного договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема ст.11, спростовується матеріалами наявними у справі.

Також судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 29.11.2013 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №220АІ1-ПОР. Відповідно до Договору поруки, Відповідач 2 зобов`язався перед Банком солідарно відповідати за невиконання Відповідачем 1 усіх його зобов`язань, що виникли з Кредитного договору. Пунктом 1.2. Договору поруки сторони погодили, що Відповідач 2 ознайомлений з умовами Договору кредиту, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має.

Також, у п.2.1. Договору поруки сторони зазначили умови основного зобов`язання, а п.6.2. договору поруку встановили, що цей договір діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою, визначених п.2.1. Договору поруки.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі змістом ст.1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

За ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

На підставі ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

У ст.536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частина 2 ст.1050 ЦК України передбачає, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З розрахунку заборгованості поданої Банком вбачається, що заборгованість за Кредитним договором станом на 04.04.2018 року становить 150019,15 грн., а саме: заборгованість за кредитом 99547,25 грн.; заборгованість за процентами 42151,63 грн.; інфляційні витрати за кредитом 4304,15 грн.; інфляційні витрати за процентами 4016,12 грн.

Доказів того, що Кредитний договір було виконано з боку Відповідача 1 належним чином, суду не надано.

Відповідно до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно п.3.1.2. Договору поруки, Поручитель зобов`язався протягом 30 (тридцяти) днів від дати отримання повідомлення Кредитора про невиконання Позичальником забезпеченого порукою зобов`язання, виконати відповідне зобов`язання шляхом перерахування непогашеної суми кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що 28.09.2016 року Банку вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором (справа №265/5590/16-ц), а саме: становить 117836,86 грн., з яких: заборгованість за кредитом 99547,25 грн.; заборгованість за процентами 15884,98 грн.; інфляційні витрати за кредитом 233,17 грн.; інфляційні витрати за процентами 90,37 грн.

Доказів того, що вимога Банку про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів по ньому була виконана Відповідачем 2 суду не також надано.

Таким чином, суд робить висновок, що позовні вимоги Банку про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за Кредитним договором є обґрунтованими.

При цьому, суд вважає, що відсутні підстави для припинення Договору поруки на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки умовами Кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлюються окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок Відповідача 1 повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. В той же час, ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладання Договору поруки) передбачала, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання саме основного зобов`язання (а не чергового), не пред`явить вимоги до поручителя.

В той же час, вирішуючи питання щодо конкретного розміру заборгованості, то суд виходить з наступного.

За умовами Кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 29 листопада 2020 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 29.11.2020 року Відповідач 1 мав, зокрема, повертати Банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 29 числа кожного місяця. Починаючи з 30 листопада 2020 року, Відповідач 1 мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги Банком повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З огляду на вказане, суд вважає, що право Банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, у тому числі й шляхом подання позову до суду, зокрема 28.09.2016 року (справа №265/5590/16-ц).

Таким чином, суд відхиляє аргументи Банку про нараховування процентів після 28.09.2016 року, та після перевірку розрахунку заборгованості поданого Банком, робить висновок, що з Відповідачів солідарно підлягає стягненню заборгованість за кредитом у сумі 99547,25 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 15884,98 грн.

При цьому, суд враховує, що в охоронних правовідносинах права та інтереси Банку забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, вже після визначеного договором строку кредитування.

Таким чином, виходячи з того, що в силу ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, суд перевірівши розрахунок інфляційних витрат по заборгованість за кредитом та по процентам за користування кредитом, вважає, що з Відповідачів солідарно підлягає стягненню за період зазначений Банком, а саме: з квітня 2017 року по березень 2018 року інфляційні витрати по заборгованість за кредитом у сумі 4304,15 грн. та інфляційні витрати по процентам за користування кредитом у сумі 2100,24 грн.

Вищезазначені висновку суду, узгоджуються з правовими висновками Великої Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 по справі №444/9519/12, які відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, суд має враховувати при застосуванні відповідних норм права..

Щодо зустрічного позову, то суд вважає, що як з поданих письмових пояснень по суті, так і з матеріалів справи вбачається, що Відповідачі визнали той факт, що дійсно, 29.11.2013 р. між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №220АІ1. На підставі вказаного договору, Банк надав Відповідачу 1 кредит у розмірі 119500,00 грн. на купівлю автотранспортного засобу зі сплатою 16,1 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 29.11.2020 р.

При цьому, як з самого тексту Кредитного договору та договору про внесення змін №1 до нього від 20.02.2015 року, так і з тексту заяв, які підписувала ОСОБА_2 у зв`язку з укладанням Кредитного договору та договору про внесення змін №1 до нього від 20.02.2015 року вбачається, що Відповідачі перед укладанням цих договорів отримали від Банку усю інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, що надані у відповідності до умов чинного законодавства України і не мали жодних претензій до Банку з приводу їх повноти та розуміння.

Належних та допустимих доказів того, що Відповідачі не підписували вищезазначені договори та заяви або були введені в оману зі сторони представників Банку перед їх підписанням, суду не надано.

Таким чином, суд робить висновок, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, суд стягує з Відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до суми задоволених вимог.

Таким чином, з Відповідачів підлягає стягненню сума судового збору сплаченого Банком пропорційно до суми задоволених вимог, а саме 1609,54 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 141, 223 , 259, 264-265, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту - задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (податковий номер: НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_5 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (; адреса місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Ковпака, 29) заборгованість за кредитним договором №220АІ1 від 29.11.2013 року у розмірі 121836 (сто двадцять одна тисяча вісімсот тридцять шість) гривень 60 копійок, з яких: заборгованість за кредитом у сумі 99547,25 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 15884,98 гривень, інфляційні витрати по заборгованість за кредитом у сумі 4304,15 гривень, інфляційні витрати по процентам за користування кредитом у сумі 2100,24 гривень, а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1609 (одна тисяча шістсот дев`ять) гривень 54 копійки, а всього 123446 (сто двадцять три тисячі чотириста сорок шість) гривень 14 копійок.

3. У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

4. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним, третя особа - ОСОБА_2 - відмовити.

5. Це рішення набирає законної сили, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

7. Повний текст цього рішення складено 31 жовтня 2019 року.

Суддя А.М. Вайновський