Провадження 2/127/5056/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Максимчука Я.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Служби у справах дітей Вінницької міської ради, яка діє в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася Служба у справах дітей Вінницької міської ради в інтересах ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є матірю дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Батька у дитини не має, а запис про нього в актовому записі вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Дитина ОСОБА_3 перебуває на обліку служби у справах дітей Вінницької міської ради як така, що опинилася у складних життєвих обставинах. Підставами для взяття на облік даної дитини стало неналежне виконання її матірю батьківських обовязків по вихованню доньки, систематичне залишення дитиною постійного місця проживання. Протягом 2017 - 2018 років ОСОБА_3 близько 10 разів самовільно залишала домівку, була відсутня за місцем проживання по декілька діб, перебувала з малознайомими особами сумнівної поведінки, навчання у школі не відвідувала, вживала спиртні напої та тютюнові вироби. Відповідачка не має впливу на доньку, неналежно займається її вихованням, їй не відоме коло спілкування дитини, участі у розшуках доньки, зазвичай, не приймає. Неповнолітня ОСОБА_3 ігнорує матір та її вимоги, чинить переважно так, як їй заманеться. Відповідачка ОСОБА_2 протягом 2017 2018 років неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення донькою протиправних дій, зокрема: крадіжки, розпиття алкогольних напоїв, а також за неналежне виконання нею батьківських. Питання виконання ОСОБА_2 батьківських обовязків неодноразово розглядалося на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі ВМР. Дитина перебувала у КЗ «Жмеринський обласний центр соціально психологічної реабілітації дітей» з 06.03.2018 по 10.08.2018. Поведінка дитини не відповідає нормам суспільної моралі, призводить до негативних наслідків, створює реальну загрозу для її життя, здоровя та морального розвитку. Відсутність з боку матері необхідного контролю та впливу на поведінку і навчання неповнолітньої доньки призводить до негативних наслідків. На підставі ст. 180 СК України відповідач зобовязана утримувати доньку.

Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача із вимогами про відібрання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, від матері - ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав та стягнення з неї на користь дитини на її утримання аліментів у розмірі 1/5 частки всіх видів її доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дитини, відкритий у банківській установі.

Ухвалою суду від 05.12.2018 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк встановлений судом.

У строк, визначений вищевказаним судовим рішенням від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також на адресу суду не надійшли.

Ухвалою суду від 05.02.2019 в судове засідання викликано свідків, вирішено вислухати думку дитини, закрито підготовче провадження і призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві.

Відповідач не заперечувала щодо задоволення позовних вимог у частині щодо відібрання у неї її доньки без позбавлення її батьківських прав. При цьому зазначила, що дійсно не справляється із донькою, не має впливу на неї. Обставини, викладені в позові визнає. Однак, в частині стягнення аліментів заперечувала, оскільки доньку утримує саме вона. Крім того, зазначила, що на її утриманні також знаходиться малолітній син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також батько, який є інвалідом по зору.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з свідоцтвом про народження серії І-АМ № 339092, виданим повторно 11.05.2016 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, записані ОСОБА_2 та ОСОБА_4, актовий запис № 451 від 19.02.2004. (а.с. 8)

Згідно з свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 113097, виданим 29.07.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_2 є матірю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис № 2617 від 29.07.2008.(а.с. 10)

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № НОМЕР_1від 27.02.2018, відомості про батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. (а.с. 27)

Згідно довідки про склад сімї № 1403 від 31.10.2018 виданій комітетом мікрорайону «Корея», до складу сімї ОСОБА_2 входять троє осіб: ОСОБА_6 -мати, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 син. (а.с. 28)

ОСОБА_3 перебуває на обліку служби у справах дітей Вінницької міської ради як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, що підтверджується обліково статистичними картками дитини № 0323311 від 26.01.2018 та № 0323311 від 09.10.2018. Причина взяття на облік дитина, яка систематично залишає місце свого проживання. З характеристики дитини: схильна до бродяжництва. (а.с. 12-15)

Згідно із повідомлень: Вінницького міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді від 10.08.2017 № 01-07/571, КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 26 ВМР від 08.02.2019 № 55, ВВП ГУНП України у Вінницькій області від 15.01.2018, від 20.02.2018, від 26.02.2018, від 09.10.2010 і від 19.10.2018 та психолого педагогічних характеристик дитини - ОСОБА_3 від 06.02.2018 № 54, від 17.10.2018 № 437, протягом 2017 - 2018 років ОСОБА_3 близько десяти разів самовільно залишала домівку, була відсутня по місцю проживання по декілька діб, перебувала з малознайомими особами сумнівної поведінки, навчання у школі не відвідувала, вживала алкогольні напої та тютюнові вироби. Мати не має впливу на доньку, неналежно займається її вихованням ,їй не відоме коло спілкування дитини, участі у розшуках доньки, зазвичай, не приймає. Неповнолітня ОСОБА_3 ігнорує матір та її вимоги, чинить переважно так, як їй заманеться. (а.с. 29, 35-39, 50-54)

З 14.08.2018 неповнолітня ОСОБА_3 перебуває на профілактичному обліку у секторі ювенальної превенції відділу превенції Вінницького ВП як «дитина утікач». (а.с. 46, 50)

Згідно повідомлення ВВП ГУНП України у Вінницькій області від 19.10.2018 року, відповідачка протягом 2017 2018 років вісімнадцять разів притягувалася до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. (а.с. 53-54)

З матеріалів справи вбачається, що із неповнолітньою ОСОБА_3 та її матірю систематично проводилась профілактично-розяснювальна робота.

З 06.03.2018 по 10.08.2018 ОСОБА_3 перебувала в комунальному закладі «Жмеринський обласний центр соціально психологічної реабілітації дітей». 18.06.2018 ОСОБА_2 звернулась до служби у справах дітей ВМР із заявою про повернення доньки на виховання у сімю. 07.08.2018 комісією з питань захисту прав дитини було прийнято рішення про повернення дитини на виховання матері. 10.08.2018 ОСОБА_2 А була повернута в сімю на виховання матері. (а.с. 44-45)

Однак, 26.08.2018 неповнолітня ОСОБА_3 пішла з дому, бродяжила і лише 30.08.2018 була розшукана працівниками Вінницького відділу поліції та повернута в сімю.

27.09.2018 ОСОБА_3 в черговий раз пішла з дому, перебувала у сторонніх осіб, була розшукана працівниками Вінницького відділу поліції 02.10.2018.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 07.11.2018 № 01-00-011-52878 визнано доцільним відібрати дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, від матері - ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав. (а.с. 74-76)

22.11.2018 ОСОБА_3 було передано до комунального закладу «Жмеринський обласний центр соціально психологічної реабілітації дітей». (а.с. 71)

Згідно із довідкою № 224, виданої КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 4 ТГ м. Жмеринки», ОСОБА_3 навчається у даному шкільному закладі у 9 класі. (а.с. 72)

Відповідно до повідомлення КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 26 ВМР» № 525 від 15.11.2018, ОСОБА_2, зокрема, виконує свої батьківські обовязки на належному рівні; для дівчинки мати створила усі умови для розвитку; систематично відвідує батьківські збори, підтримує телефонний контакт із класним керівником, практичним психологом, соціальним педагогом; мати веде здоровий спосіб життя. (а.с. 73)

Згідно із ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2 п. 5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сімї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

У п. 2 п. 5 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років, згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України.

Отже до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Наявність у особи правового статусу дитини означає, що така особа має відповідні права та обов'язки дитини. Спеціальні норми, які конкретизують обсяг прав та обов'язків дитини, містяться як у Сімейному кодексі України, так і у Цивільному кодексі України. Крім того, права дитини підлягають спеціальному захисту на підставі положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що дитина у віці пятнадцяти років може висловити свою думку та сформулювати погляди, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини.

В судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 зазначила, що вона не заперечує щодо залишення її до кінця навчального року в реабілітаційному центрі, однак вона проти відібрання її від матері. ОСОБА_7 зазначила, що мати не винна в її поведінці, з дому вона йшла тому що їй хотілося дорослого життя. Також повідомила, що дійсно в період своєї відсутності дома вона вживала алкогольні та тютюнові вироби. ОСОБА_7 зазначила, що хоче проживати разом із своєю мамою та молодшим братом, яких любить.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_8, яка повідомила суду, що вона є старшим уповноваженим ювенальної превенції ВВП ГУНП у Вінницькій області. Свідок зазначила, що дану родину знає з лютого 2018, коли ОСОБА_3 перший раз втекла з дому; мати дівчинки ОСОБА_2 за цей період близько 18 разів притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП; ОСОБА_7 не бере до уваги думку матері, не слухає її, вважає себе самостійною. Також свідок зазначила, що під час своїх втеч з дому ОСОБА_3 зазвичай перебувала із сторонніми, дорослими особами чоловічої статі, де мало місце вживання алкогольних напоїв.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_9, яка повідомила суду, що вона є головним спеціалістом Вінницького міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді ВМР. Свідок зазначила, що дівчинка від 26.01.2018 перебуває на обліку служби у справах дітей Вінницької міської ради як така, що опинилася у складних життєвих обставинах. ОСОБА_3 систематично протягом року залишала своє місце проживання, про що є неодноразові звернення мами до ВВП ГУНП у Вінницькій області про зникнення дитини. У Березні 2018 року дівчинку було відправлено до реабілітаційного центру «Жмеринський обласний центр соціально психологічної реабілітації дітей». Максимальний термін перебування у центрі складає до 9 місяців. Вже у червні 2018 ОСОБА_2 звернулась до головного спеціаліста ССД ВМР з прохання повернути дитину, оскільки , за час перебування у закладі ОСОБА_3 змінила свою поведінку на краще та дотримувалася вимог закладу, обіцяла більше не тікати з дому. Однак, втечі повторилися і у жовтні 2018 року мати звернулася із заявою про влаштування дитини до реабілітаційного центру, оскільки вона з нею не справляється. Також свідок вказала, що сімя проживає у приватному будинку, у дітей є своя кімната, тобто дітям матірю створено належні житлово-побутові умови.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_10, яка повідомила суду, що вона є психологом Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 26 ВМР. Свідок зазначила, що ОСОБА_3 навчалась в школі № 26 з 22.03.2013 по 26.11.2018. За період навчання дівчинка неодноразово прогулювала уроки. Після проведення профілактичних розмов з дівчинкою, остання давала обіцянки, що виправиться, але дотримувалась їх не більше місяця, після чого знову починала прогулювати уроки не звертаючи уваги на прохання класного керівника. Дівчинка мала проблеми як із навчанням, так і з поведінкою, конфліктувала із однокласниками, вчителями. З восьмого класу ОСОБА_3 почала палити, тікати з дому. Мати дівчинки постійно підтримувала звязок із класним керівником, ходила на батьківські збори. Також свідок зазначила, що дитина завжди була доглянута, охайно одягнена, по сезону.

Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Тому, при оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

Судом прийнято до уваги, що свідки надавали покази, посилаючись на інформацію, якою володіють особисто. Покази свідків узгоджуються з поясненнями сторонами по справі та не суперечать матеріалам справи. Тому, судом прийнято до уваги покази свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши докази, письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві, покази свідків, думку дитини та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 є матірю двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, яких виховує самостійно. Батька ОСОБА_7 не має, а запис про нього в акті про її народження вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. ОСОБА_3 перебуває на обліку в службі у справах дітей Вінницької міської ради як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, а також на профілактичному обліку у секторі ювенальної превенції відділу превенції Вінницького ВП як «дитина утікач». Підставами для взяття на облік даної дитини стало неналежне виконання її матірю батьківських обовязків по вихованню доньки, систематичне залишення дитиною постійного місця проживання. Протягом 2017 - 2018 років ОСОБА_3 близько десяти разів самовільно залишала домівку, була відсутня по місцю проживання по декілька діб, перебувала з малознайомими дорослими особами сумнівної поведінки, переважно чоловічої статі, навчання у школі не відвідувала, вживала алкогольні напої та тютюнові вироби. Відповідач не має впливу на доньку. Неповнолітня ОСОБА_3 ігнорує матір та її вимоги, чинить переважно так, як їй заманеться. Відповідачка ОСОБА_2 протягом 2017 2018 років неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. Систематична профілактично розяснювальна робота як з дитиною так і з її матірю належних результатів не дає. Мати, розуміючи ситуацію сама звернулася до служби у справах дітей ВМР з проханням влаштувати її доньку в реабілітаційний центр.

Суд прийшов до висновку, що поведінка дитини не відповідає нормам суспільної моралі, призводить до негативних наслідків, створює реальну загрозу для її життя, здоровя та морального розвитку. Відсутність з боку матері необхідного контролю та впливу на поведінку і навчання неповнолітньої доньки призводить до негативних наслідків.

Відповідно до положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Доцільність відібрання неповнолітньої ОСОБА_3 від матері без позбавлення батьківських прав встановлена висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-011-52878 від 07.11.2018.

Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування ВМР має рекомендаційний характер для суду і не є обовязковими та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Однак, враховуючи вищевказане суд погоджується з вищезазначеним висновком, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сімєю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

В даному випадку судом на перше місце поставлено «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даних осіб (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дітей на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню їх інтересів (Пункт 1 статті 3).

Тому, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині відібрання неповнолітньої ОСОБА_3 від матері без позбавлення її батьківських прав та передачу дитину на опікування органам опіки та піклування Вінницької міської ради.

Суд вважає за необхідне розяснити, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її матірю, суд за заявою останньої може постановити рішення про повернення їй дитини на підставі ч. 3 ст. 170 СК України.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь неповнолітньої на її утримання до досягнення нею повнолітня, то суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обовязку утримувати дитину, а ст. 182 цього Кодексу обставини, які враховуються при визначенні розміру аліментів.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах.

Отже, дійсно відповідач зобовязана утримувати, зокрема, свою неповнолітню дочку ОСОБА_7. Однак, підстави для стягнення з відповідача на користь дитини аліментів судом не встановлено. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач належно, в міру своїх можливостей, утримує свою доньку та забезпечуєїй нормальні умови для життя та розвитку. Крім того, судом прийнято до уваги, що оскільки аліменти є власністю дитини і, враховуючи її вік вона може самостійно розпоряджатися ними, однак за встановлених в ході розгляду обставин справи самостійне розпорядження аліментами може спричинити нецільове їх використання та негативні наслідки для самої неповнолітньої.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь дитини на її утримання аліментів у розмірі 1/5 частки від усіх видів доходу матері, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного.

Оскільки позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а також положення ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704, 80 гривень, враховуючи вирішення судом двох самостійних вимог, задоволення лише однієї і неможливість точно визначити вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні даного позову немайнового характеру.

Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, ст.ст. 6, п. 2 п. 5 ч. 1 ст. 164, ч. 1, ч. 3 і ч. 4 ст. 170, ч. 1 і ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 180, ст.ст. 181, 182, ч. 2 ст. 193 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 34 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 11-13, 76-83, 89, 90, 133, 141, 229, 235, 258, 259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Відібрати неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, від матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та передати дитину на опікування органам опіки та піклування Вінницької міської ради.

В задоволенні позовних вимогСлужби у справах дітей Вінницької міської ради в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліментів на її утримання - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 704, 80 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області або до Вінницького апеляційного суду.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання, зареєстроване у встановленому законом порядку: м. Вінниця, вул. Лермонтова, буд. 19.

Служба у справах дітей Вінницької міської ради, місцезнаходження: м. Вінниця вул. Соборна, 50.

Рішення суду складено 11.03.2019.

Суддя: