РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6794/18

пр. № 2/759/1201/19

07 лютого 2019 року Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Миколаєць І.Ю.

при секретарі Шелудько В.В.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу з викликом сторін за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_2), третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

04.05.2018 р. позивач звернулась до Святошинського районного суду з позовом, вимогами якого є визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує своїм правом власності квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У вказаній квартирі зареєстровано крім позивача ще й ОСОБА_2, яка є її племінницею. Однак, відповідач з 01.11.2015 р. не проживає у даній квартирі, витрат по утриманню квартири не здійснює. Позивач вважає, що відповідач створює перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним позивачу майном. Тому, позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2.

Ухвалою Святошинського районного суму м. Києва від 18.06.2018 р. провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (виклику) сторін.

У судовому засіданні позивач позов підтримує та просить його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Відповідач в судові засідання не з'явилася, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки не повідомляла, клопотання про розгляд справи за своєї відсутності не подавала.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

За змістом ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом вказаних норм право членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) визначено та встановлено законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2, даний факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 19.05.1993 р., зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації 27.05.1993 р. за № 4203, згідно якого квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с. 9).

З витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва встановлено, що в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 10).

Згідно актів від 27.01.2017 р., 25.01.2018 р., 29.03.2018 р., 02.10.2018 р., 11.05.2018 р., засвідченого начальником «ЖЕД №5», відповідач - ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає (а.с. 13, 14, 15, 66, 67).

У судовому засіданні 05.12.2018 р. свідок ОСОБА_3 надала свої пояснення про те, що вона ніколи не бачила відповідача у даній квартирі.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України (у редакції чинній на дату звернення позивача із позовною заявою до суду) сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином відповідач, будучи зареєстрованою у квартирі, у ній не проживає, перешкод у користуванні вказаним приміщенням не має, витрат по її утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ним право користування жилим приміщенням, не вчиняє.

Керуючись Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", статтями 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.6, ч. 13 ст. 7, 8-13, 18, 19,77-79, 89, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_2), третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні приватною власністю - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2.

Заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя І.Ю. Миколаєць