ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/419/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Марцішевської О.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, повний текст рішення складений 26 липня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2000 року стала власником квартири АДРЕСА_1 .

Після оформлення своїх спадкових прав позивач виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль.

Повернувшись у 2014 році в Україну позивач мала намір проживати у належній їй квартирі, однак виявила, що в дверях змінили замки, на вікнах встановлені грати.

Звернувшись в ЖЕК позивач дізналась, що вона вже не є власником вказаної квартири, яка нібито кілька разів перепродана, хто є новим власником їй не повідомили.

З наведених підстав позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення невідомими особами шахрайський дій щодо заволодіння її квартирою.

В подальшому, Черкаським відділом поліції Головного управління національної поліції в Черкаській області листом від 16 червня 2017 року її було повідомлено про те, що кримінальне провадження 0003555 від 06 вересня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, 21 серпня 2015 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Адвокат позивача звернувся до КП "ЧООБТІ" із адвокатським запитом та згідно відповіді КП "ЧООБТІ" від 03 липня 2017 року 06 жовтня 2005 року нібито між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Фіщук В.Я.

При цьому, відповідно до договору купівлі-продажу від імені позивача діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу ОСОБА_6 Т.О. 09 травня 2005 року.

Позивач вказує, що такої довіреності вона не надавала, оскільки перебувала в Ізраїлі, паспорт громадянина України вона здала при отриманні дозволу на виїзд, у Звенигородському районі ніколи не була та не проживала, наміру продавати квартиру не мала.

30 липня 2004 року, перебуваючи в Ізраїлі, позивач надавала довіреність ОСОБА_4 на вчинення дій щодо його реєстрації в належній їй квартирі, однак в даній довіреності його не було уповноважено на продаж квартири.

В подальшому, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 30 грудня 2009 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Міняйло І.П., квартиру придбала ОСОБА_5 , а 26 березня 2016 року був укладений договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О., відповідно до якого власником квартири вже стала ОСОБА_1 .

На підставі викладеного позивач просила суд визнати недійсною довіреність від 9 травня 2005 року, відповідно до якої вона уповноважувала ОСОБА_4 на вчинення дій, посвідчену приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Тамарою Олександрівною та зареєстрована за № 21/53; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 6 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук Вірою Яківною та зареєстрований в реєстрі за № 4030; витребувати від ОСОБА_1 у власність позивача квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2017 року залучено службу у справах дітей Черкаської міської ради до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсною довіреність від 09 травня 2005 року від імені ОСОБА_2 про уповноваження ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09 травня 2005 року за реєстраційним №2153.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності від 09 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я., зареєстрований в реєстрі за №4030.

Витребувано від ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необ`єктивність та неповноту розгляду, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в частині задоволення вимоги про витребування квартири з її володіння відмовити. Зокрема зазначає, що майно вибуло з володіння позивача з її власної волі оскільки вона сама уповноважила свого сина ОСОБА_4 на користування спірною квартирою, який діяв в подальшому на підставі наданої нею довіреності. Крім того, апелянт наголошує на нечіткості висновків почеркознавчої експертизи, ставить під сумнів те, що позивач не перебував на території України з вересня 2000 року та вказує на те, що суд належним чином не встановив адреси місця проживання інших відповідачів, не допитав жодного з нотаріусів та не дослідив матеріали кримінального провадження за зверненням позивача за підробку довіреності. Апелянт також не погоджується з розрахованою сумою судовою збору.

У відзиві ОСОБА_2 заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Заперечення обґрунтувала тим, що ОСОБА_4 надавалось лише право користування квартирою. Суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, а тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що позивач спірні правочини не укладала, наміру на відчуження належного їй нерухомого майна не мала, тому з володіння позивача спірна квартира вибула поза її волею, унаслідок чого вона підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2000 року ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.8).

Частинами 1,2 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України).

Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З зазначених норм права слідує, що відчуження права власності може здійснюватись лише за волею власника у порядку встановленому законом, виключення можуть бути лише при позбавленні права власності в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

6 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого остання купила квартиру АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.95)

З зазначеного договору вбачається, що ОСОБА_4 діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. , 9.05.2005 року, за реєстраційним №2153.

Відповідно до частини 5 глави І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року №20/5, чинної на час посвідчення довіреності, тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком заяв у електронній формі та тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків.

З довіреності від 09 вересня 2005 року за р. №2153 вбачається, що ОСОБА_2 цією довіреністю уповноважила ОСОБА_7 .В продати за ціну та на умовах на його розсуд належну їй квартиру АДРЕСА_1 .(т.1 а.с. 93).

Згідно Висновку експертів Черкаського відділення КНДІ судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 листопада 2018 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в першому примірнику довіреності від 9 вересня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О.(а.с.93) виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Відповісти на питання "Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 в примірнику довіреності від 9 вересня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу ОСОБА_6 Т.О. (а.с.94) самою ОСОБА_2 чи іншою особою?" не видалося можливим (т.1 а. с. 194-199).

Зазначене свідчить про відсутність волевиявлення позивача на посвідчення довіреності та відповідно на відчуження належної їй квартири.

Доводи апелянта, що такий висновок експертів має протиріччя, є необґрунтованим, оскільки висновок експертів про відсутність підпису ОСОБА_2 зроблений по довіреності яка виконана на спеціальному нотаріальному бланку, а оскільки, щодо підпису, на копії зазначеної довіреності категоричного висновку не зроблено, то суд прийшов до правильного висновку, що довіреність на підставі якої діяв під час оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 не містить підпису ОСОБА_2 .

Окрім цього з дослідницької частини висновку вбачається, що експерти не змогли дати категоричний висновок по підпису на копії довіреності по тій причині, що встановлена розбіжність літерно-штрихового складу підписів, що не дає змогу провести порівняльне дослідження однойменних елементів та виявити необхідну кількість ознак достатню для будь-якого висновку навіть у вірогідній формі.

Вказане свідчать про відсутність будь-якої схожості підписів.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, вірно прийшов до висновку про визнання довіреності та договору купівлі-продажу, в яких позивач зазначена стороною договору, недійсними.

Окрім цього в апеляційній скарзі сама ОСОБА_1 зазначила, що вона не вказує на те, що відчуження квартири у позивача пройшло законно і ніяких претензій позивач мати не може, тобто підтвердила незаконне позбавлення позивача права власності.

В подальшому квартира неодноразово відчужувалась.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 30 грудня 2009 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Міняйло І.П., квартиру придбала ОСОБА_5 26 березня 2016 року був укладений договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О., відповідно до якого власником квартири вже стала ОСОБА_1 ( т.1 а.с.13).

Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, лише власник майна має право на витребування майна з чужого незаконного володіння.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею.

Враховуючи те, що нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_2 поза її волею, в подальшому неодноразово відчужувалось, за відплатними договорами, спірна квартира належала позивачу на праві власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог щодо витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено певні докази є необґрунтованим, оскільки суд оцінює зібрані докази (ст..89 ЦПК України) , тобто докази які є в матеріалах справи і які зібрані шляхом виконання сторонами обов`язку доказування (ст..81 ЦПК України). Тому суд не може надавати оцінку доказам які відсутні в матеріалах справи із-за невиконання сторонами такого обов`язку.

Довіреність від 30 липня 2004 року була видана ОСОБА_2 ОСОБА_4 лише на право прописки його та користування квартирою АДРЕСА_1 , і не надавала останньому права її відчуження від імені власника.

Обов`язок щодо зазначення місця проживання чи перебування сторін та інших учасників справи лежить на позивачу (ст..175 ЦПК України), а порушення прав під час розгляду справи інших осіб, впливає на права таких осіб, які на захист порушеного права мають право подати апеляційну скаргу. Однак із всіх учасників справи апеляційна скарга була подана лише ОСОБА_1 , яка згідно протоколу судового засідання в судовому засіданні 17 липня 2019 року була, і не наділена повноваженнями діяти від імені інших осіб, апеляційну скаргу які не подавали.

Суд обмежений позовними вимогами(ч.1 статті 13 ЦПК України).

Оскільки вимог про відшкодування понесених втрат на придбання майна жодна із сторін не ставила, то суд вказане питання і не розглядав.

Зазначена обставина не позбавляє особу, у якої витребувано майно, права, у встановленому законом порядку, звернутись до суду з вимогами про відшкодування таких втрат.

Щодо неправильно розрахованих судових витрат, то суд, приходить до висновку, що судом вірно проведені такі розрахунки.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До останніх зокрема серед іншого відносяться і витрати пов`язані з залученням експертів та проведенням експертизи.(стаття 133 ЦПК України)

З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати на сплату судового збору, в сумі 1920 гривень (т.1 а.с.1) та на оплату експертизи в розмірі 5720 гривень(т.1 а.с.200), тому загальна сума судових витрат яка підлягала розподілу серед відповідачів складає 5720+1920=7640 гривень і саме така сума судових витрат і була розподілена в резолютивній частині рішення між відповідачами.

За таких обставин, суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 15 листопада 2019 року.

Судді

: