Провадження № 2/331/383/2019
Справа № 331/6296/18

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2019 року місто Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого - судді - Скользнєвої Н.Г.,
за участю: секретаря - Постарнак М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_2 ( зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_2) про зменшення розміру аліментів, -
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_2 ( колишнє прізвище ОСОБА_1) на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 331/6811/15-ц від 17.11.2015 р., на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 1/4 частини до розміру прожиткового мінімуму щомісячно для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цього рішення законної сили до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 2009 року по 2016 рік він перебував у шлюбі з ОСОБА_4, який розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2016 року, ухваленого по справі № 331/2742/16-ц (провадження № 2/331/776/2016).
Від зазначеного шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, який мешкає з ОСОБА_2.
Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року, ухваленого по справі № 331/6811/15-ц (провадження № 2/331/1886/2015) з нього на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, у розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 14.09.2015 року до досягнення дитиною повноліття.
На підставі зазначеного рішення суду 14 грудня 2015 року державним виконавцем Дніпровського (Ленінського) ВДВС ЗМУЮ ОСОБА_5 прийнято постанову, відповідно до якої з нього щомісячно по теперішній час утримується 1/4 частина всього його заробітку.
20 жовтня 2017 року між ним та ОСОБА_6 укладено шлюб, який зареєстровано Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис 1496.
27 серпня 2018 року у цьому шлюбі у нього та ОСОБА_7 народилася донька ОСОБА_8, про що свідчить Свідоцтво про народження серії І-ЖС № 372014, видане 29 серпня 2018 року Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 536.
Таким чином, на даний час він сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, утримує малолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, та утримує дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною.
Вважає, що оскільки на його утриманні наразі перебуває ще одна малолітня дитина та дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, його матеріальний стан суттєво погіршився та він має право на зменшення розміру аліментів, що утримуються на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 331/6811/15-ц від 17.11.2015 р.
На підставі викладеного, просить суд зменшити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 331/6811/15-ц від 17.11.2015 р., на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 1/4 частини до розміру прожиткового мінімуму щомісячно для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цього рішення законної сили до досягнення дитиною повноліття.
Позивач надав суду заяву про проведення слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі; у разі повторної неявки відповідача у судове засідання просить ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з'явився у судове засідання без поважних причин.
Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та обєктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
З рішення Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_5 проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги заяви позивача, а також з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання та не з'явилися в судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до ст.280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів по справі та ухвалою суду від 05 березня 2019 року ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати у загальному позовному провадженні та призначено у підготовче судове засідання. (а.с. 23-24)
Ухвалою суду від 17 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. (а.с. 29)
Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву позивача, приходить до наступного.
Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до вимог ст.. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що з 2009 року по 2016 рік ОСОБА_9 перебував у шлюбі з ОСОБА_2, який розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2016 року, ухваленого по справі № 331/2742/16-ц (провадження № 2/331/776/2016). (а.с. 12,15)
Від зазначеного шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який мешкає з ОСОБА_2.
Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року, ухваленого по справі № 331/6811/15-ц (провадження № 2/331/1886/2015) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, у розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 14.09.2015 року до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 14, 16)
На підставі зазначеного рішення суду 14 грудня 2015 року державним виконавцем Дніпровського (Ленінського) ВДВС ЗМУЮ ОСОБА_5 прийнято постанову, відповідно до якої з ОСОБА_1 щомісячно по теперішній час утримується 1/4 частина всього його заробітку. (а.с. 17-18)
20 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено шлюб, який зареєстровано Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис 1496. (а.с. 11)
27 серпня 2018 року у цьому шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 народилася донька ОСОБА_8, про що свідчить Свідоцтво про народження серії І-ЖС № 372014, видане 29 серпня 2018 року Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 536. (а.с. 13)
Як на підстави позову позивач зазначає, що на даний час він сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, утримує малолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, та утримує дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Оскільки на його утриманні наразі перебуває ще одна малолітня дитина та дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, його матеріальний стан суттєво погіршився та він має право на зменшення розміру аліментів, що утримуються на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 331/6811/15-ц від 17.11.2015 р.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язку щодо дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно зі ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. Одночасно визначено, що у новому розмірі аліменти виплачуються від дня набрання рішенням законної сили.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не повязує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України).
В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Вимогами ч.2 ст. 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в редакції закону України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, який набрав чинності 08.07.2017 року.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» N 2402-III від 26.04.2001р. передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: - дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; - дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; - працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; - осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України.
Таким чином, виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, принципів справедливості, добросовісності і розумності, закріплених у ст. 7 СК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки матеріальний стан платника аліментів змінився у бік погіршення та запропонований позивачем розмір аліментів є достатнім для утримання та виховання дитини, забезпечення нормального розвитку дитини.
З огляду на наведене, суд вважає за можливе зменшити розмір аліментів, які стягуються рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до розміру прожиткового мінімуму щомісячно для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цього рішення законної сили до досягнення дитиною повноліття.
Керуючись ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 180-182, 192 СК України, суд -
Позов ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_1) задовольнити.
Змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року, з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, іпн НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, зареєстрованої та мешкаючої за адресою: АДРЕСА_1, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зі стягнення 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно, до розміру прожиткового мінімуму щомісячно для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цього рішення законної сили до досягнення дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, повноліття.
Повний текст судового рішення складено 05 березня 2019 року.
Роз'яснити сторонам, що у відповідності зі ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшений чи збільшений за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них.
Сторонам, які не з'явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя : Н.Г.Скользнєва