Єдиний унікальний номер 263/9305/19
Номер провадження 22-ц/804/2754/19
Головуючий у 1-й інстанції Соловйов О.Л.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

13 листопада 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.

за участю секретаря Сидельникової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2019 рокуу цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області про стягнення майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії та компенсації за несвоєчасну виплату недоотриманої пенсії, -

в с т а н о в и в :

24 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області (надалі МОУ ПФУ Донецької області) про стягнення майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії та компенсації за несвоєчасну виплату недоотриманої пенсії, в якому просила стягнути з відповідача на її користь збитки у розмірі недоотриманої суми пенсії в сумі 102679,44 грн. та компенсацію втрати частини її доходів за період з 01.04.2017 по 31.12.2018 у зв`язку із порушенням строків їх виплати в сумі 11 584,74 грн.

Позовна заява мотивована тим, що у листопаді 2014 року вона отримала довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення АТО та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, та стала на облік для отримання пенсії в Центральному об`єднаному управлінні ПФУ м.Маріуполя Донецької області. Виплата пенсії тривала з листопада 2014 року по березень 2017 року. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду №805/4738/18-а від 25.09.2018 року бездіяльність відповідача по невиплаті пенсії з квітня 2017 року визнана протиправною, зобов`язано відповідача поновити нарахування та виплату пенсії, а також погасити заборгованість з дня припинення виплати. 08.01.2019 року відкрито виконавче провадження за вище зазначеним рішенням суду. Відповідач відновив виплату пенсії позивачу з 01.01.2019 року, але суму пенсії у розмірі 102 679,44 грн. за період з 01.04.2017 року по 31.12.2018 року не виплатив через відсутність фінансування. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду №805/4738/18-а від 04.06.2019 року у задоволенні заяви відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про зміну способу та порядку виконання судового рішення відмовлено. Необхідність стягнення компенсації втрати частини доходів за період з 01.04.2017 року по 31.12.2018 року обґрунтовує тим, що ст. 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Посилаючись на ст.3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ст.ст. 22, 1166 ЦК України зазначає, що сума компенсації складає 11 584,74 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач відмовляється виконувати рішення через відсутність фінансування. Примусове виконання судового рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.09.2018 року про виплату пенсії не відновлює порушені права позивача впродовж 6 місяців. У зв`язку з тривалим невиконанням вказаного судового рішення позивачу завдані збитки у розмірі недоотриманої суми пенсії в сумі 102679,44 грн. Відсутність бюджетного фінансування на виплату недоплаченої пенсії не можуть бути підставою для невиконання постановленого судом рішення. Крім того відповідач повинен сплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за період з 01.04.2017 року по 31.12.2018 року у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 11584,74 грн. Суд першої інстанції не дав оцінки тому, що всі виконавчі дії по виконавчому провадженню проведені, інших дій для виконання рішення не існує, проте, вони не дали фактичного результату по виконанню рішення. Відсутні докази того, що відповідач провів законодавчо встановлені дії для фактичного виконання судового рішення. Відповідач повинен був для забезпечення фінансової стабільності формувати резерв коштів з метою своєчасного та в повному обсязі фінансування виплати пенсій і надання соціальних послуг.

Представник відповідача скористався своїм правом на подачу відзиву в якому зазначив, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, так як рішення суду постановлено у відповідності до вимог закону. Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду Донецької області вже виконує рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.09.2018 року у справі за позовом позивача про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, яким права позивача було поновлено. На підставі виконавчого листа, виданого 08.01.2019 року судом першої інстанції, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відкрив виконавче провадження, та станом на 25.07.2019 року воно було закінчено. Вказану обставину позивач приховує зловживаючи своїми процесуальними правами. Оскільки відповідачем проведено нарахування пенсії, визначено її розмір, тому заявлені в позові суми є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов`язання, що в розрізі положень Конституції України є неприпустимим.

Позивач ОСОБА_1 та представник відповідача в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, підтвердженням чого рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Підставою для звернення з позовом ОСОБА_1 зазначила вимогу про стягнення збитків у розмірі недоотриманої суми пенсії та компенсацію вказаної суми внаслідок несвоєчасної її виплати.

25 вересня 2018 року Донецьким окружним адміністративним судом прийнято в адміністративній справі рішення, яким визнано протиправною бездіяльність УПФУ щодо невиплати пенсії з дня припинення її виплати, зобов`язано УПФУ поновити нарахування та виплату пенсії з дня припинення її виплати.

Однак і після набрання чинності зазначеним рішенням суду, УПФУ лише відновив виплату пенсії, але не погасив суму заборгованості накопичену за час зупинення її виплати.

Суд першої інстанції вирішив питання щодо відмови в задоволенні вказаного позову у порядку цивільного судочинства.

Під час розгляду справи представник відповідача заявляв клопотання про заміну підсудності шляхом передачі справи на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду, проте в задоволенні вказаного клопотання ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 05.08.2019 року було відмовлено.

Враховуючи висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17, обов`язковість яких для судів першої та апеляційної інстанції передбачена положеннями ч.5 ст.411 та ч.1 ст.417 ЦПК України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, слід зазначити таке.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, друга статті 11 ЦПК України у зазначеній редакції).

За загальним правилом, передбаченим у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У пункті 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; тут і далі - у редакції, чинній на час подання позову) вказано, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний позов - це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах (пункт 6 частини першої зазначеної статті).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої зазначеної статті).

Згідно із частиною другою статті 2 КАСУкраїни до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі визначальною ознакою є характер спірних правовідносин.

В даній конкретній справі спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, тому несплачена позивачу сума пенсії, яка підлягає стягненню на її користь за рішеннями суду, не може вважатися майновою шкодою, або збитками в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, а є сумою нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті позивачці в порядку виконання постанови адміністративного суду, відтак зазначені норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (тут і далі - Закон № 1058-IV, у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) ПФУ є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.

Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Положення про УПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 30 квітня 2002 року № 8-2 (тут і далі - Положення, у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом), УПФУ в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами ПФУ. УПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.

Основним завданням УПФУ відповідно до пункту 3 вказаного Положення є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом.

Як убачається з пункту 4 названого Положення, УПФУ відповідно до покладених на нього завдань проводить перевірку правильності призначення (здійснює перерахунок) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Крім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Предметом спору у цій справі є недоотримана позивачкою сума пенсії, яка нараховується й виплачується у встановленому законом порядку.

Відповідачем у справі є орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, УПФУ, який здійснює нарахування і виплату пенсії позивачці.

Тобто між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу невиплаченої пенсії, за період зупинення її нарахування.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин, за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно положень ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав , передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Повний текст постанови виготовлено 18 листопада 2019 року.

Керуючись ст.ст.255, 367, п.4 ч.1 ст.374, ст.ст.377, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області про стягнення майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії та компенсації за несвоєчасну виплату недоотриманої пенсії - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що порушене нею питання підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська