Справа № 562/1518/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Венгерчук А.О.

секретар - Клімович О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Острог в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі управління Державної казначейської служби України в Здолбунівському районі Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про стягнення з державного бюджету України шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним

встановив

в провадженні Острозького районного суду Рівненської області перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі управління Державної казначейської служби України в Здолбунівському районі Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про стягнення з державного бюджету України шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Позов мотивовано тим, що з 22 червня 1987 року по 15 жовтня 2013 року позивач ОСОБА_1 працював на посаді судді Здолбунівського районного суду Рівненської області. Право на відставку отримав у 2007 році, відповідно до ст.7 43 ЗУ "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2662-Х11. Після звільнення отримує в управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області, щомісячне довічне грошове утримання. Відповідно до положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України зазначений орган Пенсійного фонду України, як податковий агент, щомісячно утримував із нарахованого йому довічного грошового утримання судді податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. За період з січня 2015 року по грудень 2017 року включно розмір утриманого податку становить 75171,92 грн., а розмір утриманого військового збору 6715,29 грн. Однак, вказані вище положення Податкового кодексу України Конституційний Суд України визнав неконституційними. Внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного у зазначеній частині закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання йому було заподіяно майнову шкоду у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб та військового збору на загальну суму 81887 грн. 21 коп., який підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Ухвалою суду від 23.07.2019 провадження в справі зупинене до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду справи № 686/6775/18-ц.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про день час розгляду справи в суді.

Представник відповідача управління Державної казначейської служби в Здолбунівському районі Рівненській області в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи в суді.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши в підготовчому засіданні матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 21.01.2019 року № М-1148/07.1-59, та повідомлення від 22.02.2019 року № М-88/07.1-59, розмір нарахованого та виплаченого щомісячного довічного грошового утримання, податку на доходи фізичних осіб та військового збору ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 року, становив: утримано податку з доходів фізичних осіб - 75171,92 грн., військового збору - 6715,29 грн.

Утримання вказаних сум здійснено на підставі положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Однак ці положення визнано неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 у справі №1-6-2018, а тому утримані суми, просив стягнути з Державного бюджету України.

В статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом ст.19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. У пункті сімнадцятому частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова ) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого само-врядування.

Крім того, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори, зокрема, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також щодо відшкодування шкоди заподіяної такими рішеннями.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), в тому числі їх матеріальним та соціальним забезпеченням, спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом був Закон України «Про судоустрій і статус суддів», який визначав статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Професійні судді є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, регулювалося спеціальними нормами Закону.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога про стягнення майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходу фізичних осіб, завданої позивачу внаслідок прийняття неконституційного закону щодо оподаткування пенсійних виплат. Отже, в даному випадку має місце спір між сторонами у справі, що стосується виплати пенсійного забезпечення, право на яке у позивача виникло у зв`язку з виконанням ним професійних обов`язків на посаді судді та припиненням виконання цих обов`язків. Спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

До такого висновку, суд дійшов з урахуванням правових позицій, висловлених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2019 в справі №686/23445/17 та Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05.09.2019 в справі № 686/6775/18-ц.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Розгляд справи неповноважним складом суду, порушення правил юрисдикції є підставами для скасування рішення суду.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому позивачу суд роз`яснює його право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства.

На підставі вищезазначеного та керуючись, п. 1 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 256, ст. 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд

ухвалив

провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі управління Державної казначейської служби України в Здолбунівському районі Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про стягнення з державного бюджету України шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, закрити.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Рівненського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.