Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-331/12-ц

провадження № 61-9423зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач(відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач(позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_5, Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області,

третя особа - Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області,

треті особи за зустрічним позовом: Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області,

заявник - Перший заступник прокурора Київської області,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, про визнання недійсним та скасування рішень, скасування державного акта та зобов'язання вчинити дії, за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки на масиві Лисенка в м. Боярка.

З часу придбання земельної ділянки, вона не може нею користуватись, оскільки відповідач постійно чинить їй перешкоди. На її земельній ділянці ОСОБА_4 засадила городні культури, завезла будівельні матеріали.

Вирішити спір у добровільному порядку вони не можуть, оскільки відповідач вважає дану земельну ділянку своєю.

Своїми неправомірними діями відповідач порушує її права власника, вільно володіти і користуватись своєю власністю.

Враховуючи вищевикладене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належної їй на праві власності земельної ділянки, що знаходиться на АДРЕСА_2, шляхом знесення самовільно побудованого будиночку, звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, про визнання недійсним та скасування рішень, скасування державного акта та зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що за рішенням міської ради від 13 березня 2006 року їй передано у власність земельну ділянку та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Зважаючи на великий обсяг та тривалість часу на її виготовлення, вона впродовж 2007-2009 років виготовляла проект, після чого подала його до міськради, проте отримала відмову у прийнятті проекта.

Натомість їй стало відомо, що її земельну ділянку було передано ОСОБА_6, який продав цю земельну ділянку ОСОБА_3

Вважаючи, що передача земельної ділянки у власність, отримання державного акта та укладений правочин є недійсними, оскільки це відбулося з грубим порушенням земельного законодавства. Зокрема, при отриманні державного акта ОСОБА_5 не отримував погодження меж у суміжних землевласників, не розробляв свій проект, а просто використав її проект. Предметом договору купівлі-продажу була земельна ділянка, яка була передана їй у власність.

ОСОБА_4 уточнивши позовні вимоги, вказувала також, що нею отримані всі погодження, погоджено і суміжні межі, однак міська рада двічі передала одну й ту ж земельну ділянку, що порушує її право, при цьому в неї земельна ділянка не вилучалась.

Отриманий ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку містить недостовірні відомості щодо суміжних землевласників. У подальшому він незаконно продав її земельну ділянку ОСОБА_7, яку вона особисто попереджала про незаконність отримання ОСОБА_5 земельної ділянки, оскільки є судове рішення про визнання незаконним рішення ради від 10 лютого 2011 року № 6/268

ОСОБА_4 просила визнати недійсним та скасувати рішення Боярської міської ради Києво- Святошинського району Київської області від 10 грудня 2008 року № 36/1660 «Про надання земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в м. Боярка масив Лисенка ОСОБА_5»; визнати недійсними та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 серпня 2010 року № 50/2938 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5»; визнати недійсним та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 листопада 2006 року № 08/424 та від 21 грудня 2006 року № 09/425; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 23 листопада 2010 року серія НОМЕР_1 виданий ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; зобов'язати Боярську міську раду Києво-Святошинського району Київської області та Управління Держкомзему України в Києво-Святошинському районі затвердити проект землеустрою по відведенню їй у власність земельної ділянки № 13 на масиві Лисенко у м. Боярка та зобов'язати їх оформити та видати їй державний акт про право власності на дану земельну ділянку; стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 10 грудня 2008 року № 36/1660 про надання ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,1 га, яка розташована на масиві Лисенко у м. Боярка для будівництва та обслуговування житлового будинку; надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Визнано недійсним та скасовано рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 серпня 2010 року № 50/2938 про затвердження ОСОБА_5 проекту землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована на масиві Лисенко у м. Боярка для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Визнано недійсним та скасовано державний акт серія НОМЕР_1 на земельну ділянку, площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, виданий 23 листопада 2010 року ОСОБА_5

Визнано недійсним, укладений 14 квітня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 належної їй на праві власності земельною ділянкою, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться на АДРЕСА_2, шляхом знесення самовільно побудованої господарської споруди, звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року касаційні скарги Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_8, Першого заступника прокурора Київської області відхилено. Рішення апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2016 року залишено без змін.

18 квітня 2017 року заступник Генерального прокурора України звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року з передбачених пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 81, 116, 118 ЗК України.

На підтвердження зазначених підстав заявником надано постанову Верховного Суду України від 30 червня 2011 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 28 квітня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із Києво-Святошинського районного суду Київської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

15 лютого 2018 року вказану заяву передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 02 травня 2018 року справу призначено до розгляду.

У поданій до Верховного Суду України заяві заступник Генерального прокурора України просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року і рішення апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що 03 лютого 2006 року ОСОБА_4 звернулась до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області із заявою про надання земельної ділянки під забудову.

Рішенням 47 сесії 4 скликання Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 13 березня 2006 року № 47/2452 про надання земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам в м. Боярка надано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку та дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на АДРЕСА_1, для ведення особистого селянського господарства, площею 1000 кв. м.

Відповідно до рішення позачергової 47 сесії першого пленарного засідання «Про дострокове припинення повноважень секретаря ради ОСОБА_10.» та враховуючи факт не передачі новообраному секретарю ради документації Боярська міська рада своїм рішенням від 13 березня 2006 року № 47/2591 вирішила вважати дійсними рішення 47 сесії ради та наступних сесій 4 скликання, розпорядчі, фінансово-банківські документи, на яких підпис завірений печаткою «Виконавчий комітет Боярської міської ради».

Рішенням Боярської міської ради 8 сесії 5 скликання від 30 листопада 2006 року № 08/424 було визнано нечинними рішення останньої 47 сесії 4 скликання Боярської міської ради, зокрема і рішення про надання дозволу ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки

Указане рішення ради оскаржувалося у судовому порядку та розглядалося судами різних інстанції, однак остаточно позов було залишено без розгляду, отже вказане рішення Боярської міської ради від 30 листопада 2006 року не було скасовано у судовому порядку і є чинним.

Крім того, рішенням Боярської міської ради 9 сесії 5 скликання від 21 грудня 2006 року № 09/425 вирішено вважати, що Боярською міською радою 4 скликання було проведено 46 сесій.

Боярська міська рада на запит суду першої інстанції щодо надання оригіналів для огляду та завірених належним чином копії рішення ради № 47/2591 та протоколу від 13 березня 2006 року, своїм листом від 20 грудня 2013 року повідомила що станом на 20 лютого 2013 року вказані документи в міській раді відсутні.

Протягом 2008-2011 років ОСОБА_4 зверталася до міської ради з численними заявами про виділення їй земельної ділянки, на що отримувала відповіді пронеможливість надання земельної ділянки через відсутність земель запасу.

09 липня 2009 року ОСОБА_4 уклала договір на виготовлення проекту землеустрою № 07/13 та виготовила проект щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на АДРЕСА_1 в м. Боярка для ведення особистого селянського господарства, площею 1000 кв. м.

Починаючи з 2011 року ОСОБА_4 зверталась до міської ради із заявами про затвердження проекту землеустрою щодо земельної ділянки на масиві Лисенко.

Ізнаявних відповідей міської ради убачається, що проект не був затверджений, оскільки за результатами голосування питання не набрало потрібної кількості голосів, а також її було повідомлено, що рішень 47 сесії в Боярській міській раді немає в наявності і їх визнано нечинними.

Головне управління Держкомзему у Київській області у відповідь на звернення, ОСОБА_4 було роз'яснено її право на підставі пункту 10 статті 118 ЗК України оскаржити до суду відмову або залишення без розгляду органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування її клопотання про передачу земельне ї ділянки у власність.

Апеляційним судом також установлено, що в судовому порядку оскаржувалися рішення ради.

Так, постановою Києво-Святошинського районного суду від 08 червня 2006 року у справі № 2-а-167 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до Боярської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень ради від 09 березня 2006 року щодо дострокового припинення його повноважень як секретаря міської ради таобрання іншого секретаря, зміну запису в трудові книжціщодо причин та дати звільнення. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до вищезазначеної постанови ОСОБА_10 просив скасувати рішення Боярської міської ради № № 47/2, 47/3, 47/4 від 09 березня 2006 року, якими припинено його повноваження як секретаря Боярської міської ради та обрання іншого секретаря.

У подальшому, постановою апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2006 року у справі № 22АС-139/2006 апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено та визнано неправомірними всі рішення, прийняті позачерговою 47 сесією IV скликання Боярської міської ради, визнані незаконними та скасовані, у тому числі і рішення 47 сесії IV скликання Боярської міської ради від 13 березня 2006 року, якими мешканцям м. Боярка надано дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 березня 2007 року постанову апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2006 року скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2007 року позов ОСОБА_10 залишено без задоволення, а постанову Києво-Святошинського районного суду від 08 червня 2006 року без змін.

У подальшому рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 10 лютого 2011 року № 6/268 було скасовано рішення 47 сесії 4 скликання Боярської міської ради від 13 березня 2006 року «Про надання земельної ділянки та надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо і відведення земельної ділянки у власність громадянам міста Боярка» для ведення особистого» селянського господарства м. Боярка на масиві Лисенка, громадянам згідно додатку 1, як рішення які є з перевищенням повноважень Боярської міської ради 4 скликання і суперечить чинному законодавству.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2013 року визнано незаконним, протиправним та нечинним пункт 1 вищевказаного рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 10 лютого 2011 року № 2/268, а саме в частині відміни всіх рішень міської ради від 13 березня 2006 року «Про надання земельної ділянки та надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведеній: земельної ділянки у власність громадянам міста Боярка для ведення особистого селянського господарства м. Боярка на масиві Лисенка».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року постанову районного суду залишено без змін.

Крім того судом встановлено, що 10 грудня 2008 року рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 36/1660 було надано ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована в АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку за рахунок земель запасу; надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність.

Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 серпня 2010 року № 50/2938 затверджено ОСОБА_5 проект землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована на масиві Лисенко в м. Боярка для будівництва та обслуговування житлового будинку.

23 листопада 2010 року ОСОБА_5 отримав державний акт серія НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

14 квітня 2011року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка знаходиться за указаною адресою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що відповідно до вимог статей 81, 116, 118 ЗК України у ОСОБА_4 не виникло жодного права на спірну земельну ділянку, оскільки наданий рішенням ради дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення у подальшому скасовано цією ж радою та вищевказаний проект не затверджено.

Разом з тим, у наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 30 червня 2011 року зроблено висновок про те, що під час прийняття рішення про надання фізичній особі дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки селищна рада діяла в межах своїх повноважень та відповідно до вимог статей 116, 118 ЗК України, а тому постановлення цією ж радою рішення про надання дозволу іншій особі на розроблення проекту відведення тієї ж земельної ділянки є передчасним і прийнятим всупереч вимогам чинного законодавства.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність фізичної особи, у якому не встановлені строки його виконання, не може бути скасовано рішенням цієї ж ради в порядку контролю за виконанням рішення. При цьому суд касаційної інстанції вказав, що рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року в справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин 1, 4 статті 46, статей 1, 10, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» роз'яснено, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, саме положень статей 81, 116, 118 ЗК України,що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що передача у власність земельних ділянок громадянам та юридичним особам належить до виключної компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад (їх сесій).

Згідно з пунктом б частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами урегульовано статтею 118 ЗК України, вимогами якої визначено процедуру подачі заяви щодо вибору місця розташування земельної ділянки та її розгляду, отримання дозволу, розроблення та погодження проекту відведення земельної ділянки у власність.

Отже, правовою підставою набуття права власності на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та затвердження цього проекту і надання її у власність.

Як встановлено судами, 03 лютого 2006 року ОСОБА_4 звернулась до Боярської міської ради із заявою про надання у власність земельної ділянки у м. Боярці.

Рішенням Боярської міської ради від 13 березня 2006 року № 47/2452 надано ОСОБА_4 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 1000 кв. м за указаною адресою, для ведення особистого селянського господарства.

На виконання цього рішення ОСОБА_4 09 липня 2009 року уклала із проектною організацією договір на виготовлення проекту землеустрою № 07/13, яка виготовила проект щодо відведення у власність землі, починаючи з 2011 року неодноразово зверталась до міської ради із заявами про його затвердження та передачі земельної ділянки у власність.

Проте, радою указаний проект не був затверджений, а ОСОБА_4 листами від 19 листопада 2011 року та від 17 березня 2011 року повідомлено, що рішеннями Боярської міської ради визнано нечинними усі рішення 47 сесії ради, у тому числі про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Разом з тим, встановлено, що ухвалою Вищого спеціалізованого адміністративного суду України від 11 листопада 2014 року залишено без змін судові рішення про задоволення позову заступника прокурора Києво-Святошинського району до Боярської міської ради, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_12 та визнано незаконним і скасовано рішення Боярської міської ради від 10 лютого 2011 року № 6/268, яким скасовано усі рішення ради від 13 березня 2006 року «Про надання земельної ділянки та надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам м. Боярка для ведення особистого селянського господарства у м. Боярка на масиві Лисенка» з додатком 1, який є невід'ємною частиною указаного рішення. При цьому судами зазначено, що рішення Боярської міської ради від 13 березня 2006 року № 47/2452, № 47/2448, № 47/2457, № 47/2456 фактично виконані, оскільки ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12 зайняли надані їм земельні ділянки та розпочали розробку проектів землеустрою у 2008, 2009 роках. Також судами встановлено, що рада не мала законних підстав для винесення рішення від 10 грудня 2011 року № 6/268 в частині відміни рішень від 13 березня 2006 року № 47/2448, № 47/2457, № 47/2452, № 47/2456 про надання третім особам земельних ділянок та надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки таке рішення може бути скасовано виключно в судовому порядку за наявності передбачених законом підстав.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, рішенням Боярської міської ради від 10 грудня 2008 року № 36/1660 надано ОСОБА_5 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки за наявності чинного рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 від 13 березня 2006 року № 47/2452.

Враховуючи вищевикладене та встановлені обставини справи, апеляційний суд, з висновками якого погодився касаційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що відповідно до вимог статей 81, 116, 118 ЗК України у ОСОБА_4 не виникло жодного права на спірну земельну ділянку, оскільки наданий рішенням ради дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення у подальшому скасовано цією ж радою та вищевказаний проект не затверджено.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно застосував вимоги статей 81, 116, 118 ЗК України до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час прийняття рішення про надання ОСОБА_4 дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки рада діяла в межах своїх повноважень та відповідно до вимог статей 116, 118 ЗК України, а тому постановлення цією ж радою рішення про надання дозволу іншій особі ОСОБА_5 на розроблення проекту відведення тієї ж земельної ділянки є передчасним і прийнятим всупереч вимогам чинного законодавства.

Ураховуючи наведене, рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом першим, четвертим статті 355, пунктом першим частини першої статті 360-3, частин першої, другої статті 360-4 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Заяву заступника Генерального прокурора України задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило