29.10.2019 Справа №607/1825/19
ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №607/1825/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2019 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- за участю секретаря судового засідання Облещук О.В.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника позивача - адвоката Терлюка О.Я.

розглянувши у загальному позовному проваджені у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом позбавлення права користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою за АДРЕСА_1 шляхом вселення та зобов`язання відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що він зареєстрований та проживав у квартирі за АДРЕСА_1 . Дана квартира належала його братові ОСОБА_3 . Згідно протоколу проведення електронних торгів за № 329834 від 02 травня 2018 року відбулись торги з продажу спірної квартири та переможцем торгів визнано ОСОБА_2 . На даний час право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 08 червня 2018 року він у присутності відповідача та ще двох осіб був примусово виселений із спірного житла. Відповідачем здійснено заміну замків у квартирі.

05 липня 2018 року він звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення та згідно ухвали слідчого судді внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення. З часу виселення із спірної квартири він позбавлений можливості проживати ній, іншого житла у нього не має та він змушений проживати у родичів, знайомих.

Посилаючись на наведене та те, що він як особа, яка користувалась спірною квартирою має право вимагати усунення перешкод в її користуванні, просив задовольнити позов.

02 квітня 2019 року відповідач подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про позбавлення останнього права користування квартирою за АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог зазначив, що він є власником спірної квартири, яку придбав на електронних торгах. Як з`ясувалось пізніше, спірна квартира була передана на торги у зв`язку з невиконанням рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором укладеним між АК банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 Дана квартира виступала забезпеченням виконання договору кредиту. При цьому, кредит надавався ОСОБА_3 саме на придбання спірної квартири.

Посилаючись на те, що він є власником квартири, а право відповідача на користування квартирою було похідних від права власності попереднього власника, вважає, що відповідач втратив право користування нею. Окрім того, відповідач вказане житло залишив добровільно, по даний час не проживає за даною адресою, не користується нею та будь-якої часті у утриманні житла не приймає.

ОСОБА_1 подав відзив на зустрічний позов. Вважає вимоги за зустрічним позов безпідставними та необґрунтованими. Він проживав та був зареєстрований за даною адресою, іншого житла у нього не має. ОСОБА_2 як новий власник квартири будь-якої письмової вимоги про звільнення спірної квартири йому не надавав. Вважає, що задоволення вимог за зустрічним позовом призведе до надмірного втручання у його права оскільки нагальної суспільної необхідності у цьому не має. Відповідачем у зустрічному позову не вказано для чого потрібно йому житло для проживання чи для здачі в оренду, адже він також може запропонувати йому укладення договору найму житла на вигідних умов.

Крім того, на спірну квартиру поширюються вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалою суду від 28 січня 2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03 квітня 21019 року, занесеною до протоколу судового засіданні, зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано вимоги в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання від 17 травня 2019 року, за клопотанням позивача залучено до участі у справі як третю особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, колишнього власника спірної квартира ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Терлюк О.Я. первісний позов підтримали, зіславшись на доводи викладені у ньому Щодо задоволення зустрічного позову заперечили.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення первісного позову з підстав викладених у зустрічний позовній заяві, яку підтримав та просив задовольнити.

Третя особа ОСОБА_3 підтримав первісний позов та просив задовольнити.

Судом встановлено, що 18 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі банк) та ОСОБА_3 укладено договір кредиту за № 770/42-27-07, згідно умов якого банк надав ОСОБА_3 у кредит грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, із сплатою 12,5 % річних, з кінченим терміном погашення боргу до 10 травня 2022 року. Згідно умов п. 1.2 договору встановлено, що кредит надавався на придбання квартири за АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання умов договору кредиту 18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, згідно умов якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку у якості забезпечення виконання умов договору кредиту однокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 , право власності на яку виникло в ОСОБА_3 на підставі договору -купівлі-продажу від 18 травня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 1422.

Заочним рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 вересня 2018 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором кредиту №770/42-27-07 від 18 травня 2007 року в сумі 9716 доларів США 72 центи, що за курсом НБУ станом на 11.06.2015 становить 205541грн.06 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 6449,91 доларів США, що еквівалентно 136 437,07 грн.; сума заборгованості за відсотками 2075,65 доларів США, що еквівалентно становить 43 907,01 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 899,26 доларів США, що еквівалентно становить 19022,29 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 291,90 доларів США, що еквівалентно становить 6174,69 грн. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 18 вересня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду, скасовано заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 березня 2016 року та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень за реєстраційним номером 83608813 номер справи 607/19368/15-ц міститься рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 серпня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості за Договором кредиту №770/42-27-07 від 18 травня 2007 року в сумі 9716 доларів США 72 центи, що за курсом НБУ станом на 11.06.2015 року становить 205 541 (гривня 06 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 6449,91 доларів США, що еквівалентно 136 437,07 грн.; сума заборгованості за відсотками - 2075,65 доларів США, що еквівалентно становить 43 907,01 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 899,26 доларів США, що еквівалентно становить 19 022,29 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 291,90 доларів США, що еквівалентно становить 6174,69 грн.і вирішено питання судових витрат.

Вказані обставини визнали сторони в судовому засіданні.

Згідно протоколу проведення електронних торгів за № 329834 від 02 травня 2018 року ДП «Сетам» встановлено, що при виконанні рішення суду від 18 вересня 2018 року, відбулись торги з реалізації однокімнатної квартири за АДРЕСА_1 , переможцем визначено ОСОБА_2

06 червня 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. на підставі акта державного виконавця пр. реалізацію предмета іпотеки та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» видано свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності квартира за АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом виданим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. від 06 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № НОМЕР_4.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 126635097 від 06 червня 2018 року встановлено, що квартира за АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва за № НОМЕР_4 від 06 червня 2018 року.

В судовому засіданні сторони визнали той факт, що позивач не проживає у спірній квартирі, яку залишив самостійно на прохання ОСОБА_2 .

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що позивач був примусово виселений із спірної квартири.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що первісний позов не підлягає до задоволення, а зустрічні позовні вимоги є підставними, виходячи із наступного.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Правом власності, згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Встановлено, що власником спірної квартири був ОСОБА_3 , який набув вказане житло за рахунок отриманих у кредит коштів, згідно договору кредиту. Спірна квартира передана ОСОБА_3 в іпотеку банку. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, рішенням суду стягнуто з позичальника ОСОБА_3 достроково заборгованість за договором кредиту. У подальшому, під час виконання рішення суду про стягнення заборгованості, спірна квартира була продана на електронних торгах як предмет іпотеки, яку придбав ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_6 проживав та користувався спірною квартирою зі згоди рідного брата, колишнього власника ОСОБА_3

Доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, проживала однією сім`єю і позивач був членом сім`ї ОСОБА_3 суду не надано.

Згідно з вимогами ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є , у тому числі право володіння та право користування (сервітут).

В силу вимог ч. 1 ст. 401 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст. 402 ЦК).

Отже право користування квартирою у ОСОБА_1 виникло на підставі сервітуту та було похідним від права власності попереднього власника.

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_1 користувався спірною квартирою під час дії сервітуту.

На даний час власником спірного майна є ОСОБА_2 , прилюдні торги не визнані недійсними та реєстрація права власності за ОСОБА_2 не скасована.

ОСОБА_1 не є власником та наймачем спірної квартири, не є членом сім`ї ОСОБА_7 у розумінні сімейного законодавства, після набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_2 , самостійно у добровільному порядку залишив її.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту примусового виселення позивача із спірної квартири.

Таким чином, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, на даний час позивач не проживає за даною адресою, а тому правових підстав для вселення ОСОБА_1 у дану квартиру не має.

Зазначеного висновку й дійшов Верховний Суд України у постанові № 6-158цс14.

Більше того, судом встановлено, що вказана квартира була придбана за рахунок коштів отриманих у кредит та виступала забезпеченням виконання зобов`язання за кредитним договором.

Згідно умов п. 2.1.4 договору іпотеки від 18 травня 2007 року, сторони погодили, що іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди банку, що оформляється додатковою угодою, не відчужувати предмет іпотеки, не передавати його у спільну діяльність, оренду, користування, а також не обтяжувати його будь- яким іншим зобов`язанням .

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну власність, лізинг, оренду, користування тощо.

Разом з тим, попередній власник спірної квартири, після укладення договору іпотеки 02 серпня 2007 року зареєстрував у даній квартирі позивача ОСОБА_1 без згоди банку. Доказів отримання на це згоди банку суду не надано.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири, доказів оспорення його права власності не встановлено, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту позивача, припинились, суд вважає, що правових підстав для вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру не має, а ОСОБА_2 слід усунути перешкоди в користуванні майном шляхом позбавлення ОСОБА_1 права користування квартирою за АДРЕСА_2 .

Суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 та його представника на положення статті 47 Конституції України, статті 109 ЖК Української РСР, оскільки вказані норми містять загальні норми, які забезпечують гарантії громадян на виселення із займаного житлового приміщення лише з підстав, встановлених законом.

Необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам ст.ст.316, 317, 319, 321, 383 ч.1, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.64 ч.2, 156 ч.1 Житлового кодексу України, ст.41 Конституції України суд вважає й заперечення ОСОБА_1 та його представника в частині порушення його конституційного права на житло та неможливості виселення його з квартири без надання іншого жилого приміщення. Відсутність у відповідача іншого житла не може мати наслідком обмеження прав позивача у володінні, користуванні і розпорядженні своїм майном. Окрім цього, предметом спору не є виселення із спірного житлового приміщення, адже позивач самостійно залишив дану квартиру, у зв`язку із набуттям ОСОБА_2 права власності на неї.

Посилання ОСОБА_1 на тривале проживання у квартирі, відсутність іншого житла не є підставою для набуття права користування спірним жилим приміщенням, яке винило на підставі сервітуту.

Суд не приймає до уваги посилання позивача та його адвокат на висновки викладені у постанові Верховного суду від 21 серпня 2019 року у справі за № 569/4373/16ц, оскільки обставини справ не є тотожними та мають різне правове регулювання.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням зустрічного позову, з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 320, 355, 356, 358, 391 ЦК, ст.ст. 10, 11, 13, 81, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом позбавлення права користування квартирою задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні майном ОСОБА_2 шляхом позбавлення ОСОБА_1 права користування квартирою за АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Позивач-відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації, АДРЕСА_3 , проживає по АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач-позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 08 листопада 2019 року.

Головуюча