Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 641/8866/15-ц

провадження № 61-5118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, Комінтернівський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2016 року у складі судді Богдан М. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Івах А. П., Пономаренко Ю. А., Шевченко Н. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - Комінтернівський ВДВС), третя особа - ОСОБА_6, в якому з урахуванням уточнень просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; звільнити з-під арешту 1/2 частину зазначеної квартири, накладеного 07 серпня 2015 року державним виконавцем Комінтернівського відділу ДВС ОСОБА_7 на підставі акта опису та арешту майна.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 17 червня 2003 року ОСОБА_3 з ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2562, придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, власником якої зазначено ОСОБА_4 28 червня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, зареєстрований в Книзі реєстрації актів цивільного стану за № 87. 07 серпня 2008 року Комінтернівським ВДВС складено акт опису та арешту майна, зокрема й квартири АДРЕСА_1. Позивач вважає згадане майно її спільною сумісною власністю з ОСОБА_4, оскільки квартира придбана за їх спільні кошти, для спільного мешкання, користування, проживання однією сім'єю і виховання дитини, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стислий виклад позиції відповідачів та третьої особи

Відповідач ОСОБА_4 вимоги позову визнав та просив задовольнити.

Відповідач Комінтернівський ВДВС проти задоволення позову заперечував.

Третя особа ОСОБА_6 проти позову заперечив, оскільки вважав, що його пред'явлено з метою ухилення ОСОБА_4 від матеріальної відповідальності за вироком суду.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення факту ведення спільного господарства, побуту, бюджету не є підставою для визнання за позивачем права власності на половину спірного майна.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що висновок суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, наданих сторонами, узгоджується з положеннями нормативно-правових актів, зазначених у рішенні суду, відповідає вимогам статей 57-60, 64 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) та роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно до яких спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідними нормами ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_3 у серпні 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1, що, на переконання заявника, є порушенням статей 212, 213 ЦПК України 2004 року. Заявник зазначає, що Комінтернівський ВДВС може звернути стягнення на інше майно, зокрема транспортний засіб марки ШкодаОктавія.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХКАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у лютому 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 2003 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за № 2562.

28 червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений шлюб, зареєстрований в Книзі реєстрації актів цивільного стану за № 87.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року ОСОБА_4 засуджено за частиною другою статті 186, частиною третьою статті 135 Кримінального кодексу України до семи років позбавлення волі та розглянуто цивільний позов потерпілого ОСОБА_6

07 серпня 2015 року державним виконавцем Комінтернівського ВДВС складено акт опису та арешту майна квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з примусовим виконанням виконавчого листа, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 суми боргу у розмірі 327 069, 87 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час розгляду справи судами застосовано роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України. Так, відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункти 1, 2 статті 17, стаття 18 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого членами сім'ї, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін справи, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки встановлення судом таких обставин свідчитиме про правильне застосовування положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність».

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові

від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, підстав відступити від яких Верховним Судом не встановлено.

Зазначене правило підлягає застосуванню судами для оцінки фактичних обставин справи за умови, якщо юридичний факт, з яким пов'язується виникнення права власності, мав місце до 1 січня 2004 року, коли набрали чинності положення Сімейного кодексу України, зокрема й стаття 74 цього Кодексу, із запровадженням якої пов'язується зміна правового регулювання підстав набуття майна у спільну власність особами, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Згідно з частиною першою зазначеної статті (у редакції Закону України від 10 січня 2002 року № 2947-III ) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Тобто в силу конструкції змісту наведеної норми права у законі запроваджено презумпцію спільності майна набутого під час перебування у таких фактичних шлюбних відносинах.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що спірна квартира придбана ОСОБА_4 до здійснення реєстрації шлюбу із ОСОБА_3, доказів ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету, й найголовніше, придбання майна внаслідок спільної праці членів сім'ї - не встановлено, а відтак обґрунтованим є висновок судів про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик