РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Черниш О.М.,

за участю представника позивача Притули М.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

ВСТАНОВИВ:

02.11.2018 року представник позивача - адвокат Притула М.В. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 07.11.2013 року у розмірі основного боргу, що становить 281188,32 грн., та 3% річних від простроченої суми - 37162,97 грн.; заборгованість за договором позики від 05.02.2014 року у розмірі основного боргу, що становить 56237,66 грн., процентів за договором позики -1687,13 грн., та 3% річних - 4622,74 грн.; заборгованість за договором позики від 17.03.2014 року у розмірі основного боргу, що становить 421782,48 грн., та 3% річних від простроченої суми - 48568,53 грн.; заборгованість за договором позики від 20.07.2014 року у розмірі основного боргу - 140594,16 грн., процентів за договором позики - 73108,96 грн., та 3% річних - 9989,50 грн.; заборгованість за договором позики від 20.09.2014 року у розмірі основного боргу - 253069,49 грн., та 3% річних - 23670,71 грн.; заборгованість за договором позики від 04.03.2015 року у розмірі основного боргу, що становить 224950,66 грн., та 3% річних - 23610,54 грн., та стягнути судовий збір в розмірі 8810,00 грн. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. Протягом 2013-2015рр. між позивачем та відповідачем були укладені договори позики, а саме: 07.11.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у позивача в борг 10 000,00 доларів США строком до 07.06.2014 року; 05.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у борг у позивача 2000,00 доларів США до 05.02.2016 року зі сплатою процентів у розмірі 60 доларів США; 17.03.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у позивача в борг 15000,00 доларів США строком до 31.12.2014 року; 20.07.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у позивача в борг 5000,00 доларів США строком до 20.06.2016 року зі сплатою процентів в розмірі 2600,00 доларів США; 20.09.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у позивача в борг 9000,00 доларів США строком до 20.09.2015 року; 04.03.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у борг в позивача 8000,00 доларів США строком до 04.05.2015 року. Таким чином за період з 2013 року по 2015 рік відповідач взяв у позивача грошові кошти на загальну суму 49000,00 доларів США. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення сум позики, однак до теперішнього часу відповідач так і не повернув кошти за вказаними договорами. Також відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, представник позивача просить стягнути 3% від простроченої суми за вказаними договорами позики. Також представник позивача просить стягнути вказані суми в перерахунку за офіційним курсом НБУ, який був визначений станом на подання позовної заяви до суду.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

02.11.2018 року вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А.

06.11.2018 року судом надано запити до Управління реєстрації місця проживання для встановлення місцеперебування позивача та відповідача, відповіді на які повернулись

до суду 14.11.2018 року.

Ухвалою судді від 20.11.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04.02.2019 року закрито підготовче провадження, та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 01.03.2019 року в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі та залучення до участі в справі ОСОБА_4 відмовлено.

Представник позивача - адвокат Притула М.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, оскільки вказані кошти знаходяться у ОСОБА_4, за вказаним фактом позивач звернувся до органів поліції, оскільки дії позивача спрямовані на позбавлення відповідача та його матері житла. Також відповідач в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено ряд договорів позики:

- 07.11.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у позивача в борг 10 000,00 доларів США, які зобов'язався повернути у строк до 07.06.2014 року, зобов'язуючись щомісячно, починаючи з 07.12.2013 року, сплачувати позивачеві винагороду в сумі 300 доларів США, та в разі не виплати вказаної суми боргу зобов'язався погасити борг за рахунок особистого майна;

- 05.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у борг у позивача 2000,00 доларів США на строк до 05.02.2016 року, зобов'язуючись щомісячно, починаючи з 05.03.2014 року, сплачувати позивачеві винагороду в сумі 60 доларів США, та в разі не виплати вказаної суми боргу зобов'язався погасити борг за рахунок особистого майна;

- 17.03.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у позивача в борг 15000,00 доларів США строком до 31.12.2014 року, зобов'язуючись щомісячно, починаючи з 17.04.2014 року, сплачувати позивачеві 450 доларів США до моменту повного погашення боргу, та в разі не виплати вказаної суми боргу зобов'язався погасити борг за рахунок особистого майна;

-20.07.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у позивача в борг 5000,00 доларів США строком до 20.06.2016 року, зобов'язуючись щомісячно, починаючи з 20.08.2014 року, сплачувати позивачеві винагороду в розмірі 2600 доларів США, та в разі не виплати вказаної суми боргу зобов'язався погасити борг за рахунок особистого майна;

-20.09.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у позивача в борг 9000,00 доларів США строком до 20.09.2015 року, зобов'язуючись щомісячно, починаючи з 20.10.2014 року, сплачувати позивачеві винагороду в розмірі 270 доларів США, та в разі не виплати вказаної суми боргу зобов'язався погасити борг за рахунок особистого майна;

-04.03.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку про те, що він взяв у борг в позивача 8000,00 доларів США строком до 04.05.2015 року, зобов'язуючись повернути у вказаний строк вказану суму та 480 доларів США, та в разі не виплати вказаної суми боргу зобов'язався погасити борг за рахунок особистого майна

Таким чином за період з 2013 року по 2015 рік відповідач взяв у позивача грошові кошти на загальну суму 49000,00 доларів США.

Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказані договори позики недійсними не визнавались, та доказів їх фіктивності або нікчемності до суду надано не було, та їх не оскаржено в судовому порядку.

Крім того, відповідач не оспорює, що вказані договори позики ним підписані власноруч.

Вказана позика за вказаними договорами залишається неповернута, хоча строк її повернення настав.

Відповідач в своїх поясненнях посилається, на шахрайські дії з боку позивача, хоча відповідного вироку суду стосовно даного твердження до суду надано не було, а надано лише звернення до органів поліції.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).

З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши вказані договори, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню коштів.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 «Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від

певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що відповідачем були отримані вказані грошові кошти за договорами позики, а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вказаними договором позики є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки заборгованість не погашена за даними договорами, та доказів її повернення до суду надано не було, а посилання відповідача, що в даному випадку відсутній спір є необгрунтованим, оскільки представник позивача підтвердив в судовому засіданні, що позика є неповернута.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Представником позивача в своєму позові наданий розрахунок розміру 3% річних та процентів за договорами позики, підстав якому довіряти у суду не має, та є таким, що не спростований відповідачем в повному обсязі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідачем в судовому засіданні заявлено про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В даному випадку, суд вважає, що перебіг строку позовної давності починається після закінчення строку дії відповідного договору позики, а саме: за договором від 07.11.2013 року - 07.06.2014 року, за договором від 05.02.2014 року - 05.02.2016 року, за договором від 17.03.2014 року - 31.12.2014 року, за договором від 20.07.2014 року - 20.06.2016 року, за договором від 20.09.2014 року - 20.09.2015 року, за договором від 04.03.2015 року - 04.05.2015 року. Також в судовому засіданні встановлено, що борг частинами відповідач за вказаними договорами позики не повертав.

Як встановлено судом з вимогами про повернення грошових коштів представник позивача звернувся лише 02 листопада 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності за договорами від від 07.11.2013 року, від 17.03.2014 року, від 20.09.2014 року, від 04.03.2015 року, що згідно вимог ст. 267 ЦПК України виключає можливість судового захисту ОСОБА_2 свого порушеного права.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не

встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Таким чином, при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Але, представник в своєму позові просить перерахувати суму боргу на день подачі позову до суду.

Враховуючи, що позика була надана в доларах США, а офіційний курс НБУ станом на день подання позовної заяви становить 100 доларів США= 2811,8832 грн.

Таким чином, судом встановлено, що зобов'язання відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 05.02.2014 року у розмірі основного боргу, що в перерахунку становить - 56237,66 грн., процентів - 1687,13 грн., та 3% річних - 4622,74 грн.; та за договором позики від 20.07.2014 року у розмірі основного боргу - 140594,16 грн., процентів за договором позики - 73108,96 грн., та 3% річних - 9989,50 грн., а в іншій частині позову суд відмовляє у зв'язку з пропуском строків позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 2862,40 грн. відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 204, 256-261, 525,610, 612, 625, 630, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість за договором позики від 05.02.2014 року в розмірі 56 237 грн. 66 коп., проценти за договором позики в розмірі 1687 грн. 13 коп., та три відсотки річних в розмірі 4622 грн. 74 коп., а всього 62 547 (шістдесят дві тисячі п'ятсот сорок сім) гривень 53 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість за договором позики від 20.07.2014 року в розмірі 140594 грн. 16 коп., проценти за договором позики в розмірі 73108 грн. 96 коп., та три відсотки річних в розмірі 9989 грн. 50 коп., а всього 223 692 (двісті двадцять три тисячі шістсот дев'яносто дві) гривень 62 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, витрати по оплаті судового збору в розмірі 2862 (дві тисячі вісімсот шістдесят два) гривень 40 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського Апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Позивач - ОСОБА_2, місце перебування: АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1.

Відповідач - ОСОБА_3, місцеперебування: АДРЕСА_2, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2.

Повний текст рішення складено 12 березня 2019 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ