1Справа № 335/4131/18 2/335/170/2019
06 березня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Шутіної Г.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про тлумачення змісту заповіту,
за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5,
11.04.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому зазначила, що 06.07.2017 р. помер її чоловік ОСОБА_6 За життя ОСОБА_6 склав заповіт у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області від 19.06.2008. Згідно цього заповіту померлий ОСОБА_6 зробив таке розпорядження: все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповів ОСОБА_7. Дочку, ОСОБА_8, та всіх інших родичів, які мають право на спадщину за законом, позбавив права на спадщину.
Згідно заповіту ОСОБА_6 заповів все його майно своїй другій дружині ОСОБА_7, яка померла 11.05.2014 р.
22.07.2016 року між ОСОБА_6 та позивачем було зареєстровано шлюб.
Позивач вважає, що має наслідувати за законом після смерті її чоловіком ОСОБА_6, оскільки на час складання заповіту вони не були одружені та не були родичами. На даний момент вона не має змоги вирішити питання спадкування нею за померлим чоловіком, оскільки не зрозуміло за змістом заповіту чи може позивач бути спадкоємцем за законом. Заповіт від 19.06.2008 не може охоплювати її прав спадкоємця у звязку з відсутністю родинних відносин між нею та спадкодавцем станом на 2008 рік.
Посилаючись на ст.ст. 16, 213, 1256 ЦК України, позивач просить дати тлумачення заповіту ОСОБА_6 від 19.06.2008 року, посвідченого Матвіївською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, в тому, що дійсною волею спадкодавця ОСОБА_6 було позбавлення права на спадкування всіх його родичів станом на 2008 рік і не обмежує прав ОСОБА_1 на спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6
В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов, просили його задовольнити, вважають, що на момент складення заповіту вона не мала права на спадщину, а тому заповіт на неї не розповсюджується.
Представник відповідача територіальної громади в особі Запорізької міської ради ОСОБА_9 надала до суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу за відсутності представника відповідача, просить ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Представник відповідача ОСОБА_2 просив у задоволенні позову відмовити у звязку із його необґрунтованістю, так як фактично, у позовній заяві ставиться питання про вирішення спору про право власності, а не про тлумачення заповіту.
Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, у звязку з наступним.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи .
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Судом встановлено, що 06.07.2017 року помер ОСОБА_6 За життя ОСОБА_6 склав заповіт у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області від 19.06.2008. Згідно цього заповіту померлий ОСОБА_6 зробив таке розпорядження: все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповів ОСОБА_7. Дочку, ОСОБА_8, та всіх інших родичів, які мають право на спадщину за законом, позбавив права на спадщину.
Згідно заповіту ОСОБА_6 заповів все його майно своїй другій дружині ОСОБА_7, яка померла 11.05.2014 року.
22.07.2016 року між ОСОБА_6 та позивачем було зареєстровано шлюб.
У відповідності до ст. 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно до ст. 1218 ЦК України, до спадщини входять всі права і обов'язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 21.03.2018 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України.
Згідно ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Аналогічні відомості містить п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», який вказує, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників - в порядку позовного провадження.
Виходячи з аналізу положень норм ст. ст. 213, 1256 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення в тексті самого правочину.
Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що за ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті.
Текст спірного заповіту викладений чіткою і зрозумілою мовою, в ньому немає подвійного змісту, із заповіту чітко вбачається воля заповідача передати ОСОБА_7 все своє майно. При цьому ОСОБА_8, та всіх інших родичів, які мають право на спадщину за законом, заповідач позбавив права на спадщину.
Враховуючи викладені обставини, позивач фактично наполягає на виході за межі тлумачення змісту правочину та визнання за нею права на спадкування та права власності.
Разом з тим, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Аналізуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки обраний позивачем спосіб захисту права вочевидь не співпадає з тими правами, які вона намагається захистити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 265 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про тлумачення змісту заповіту залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне рішення суду складено 12 березня 2019 року.

Суддя: В.В.Калюжна