Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 466/8452/16-ц

провадження № 61-40887св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 08 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 2, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 29 500,00 доларів США на споживчі потреби зі сплатою 12,5% річних, з терміном повернення до 08 лютого 2012 року.

Відповідно до підпункту 3.3.1 кредитного договору ОСОБА_1 зобов'язалася у строки обумовлені договором повернути кредит у сумі 29 500,00 доларів США та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди встановлені договором. Однак, у зв'язку з несвоєчасним виконанням зобов'язань за кредитним договором станом на 22 вересня 2016 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитом 29 500,00 доларів США, прострочена заборгованість за відсотками 5 680,80 доларів США, пеню за несвоєчасну сплату кредиту та процентів в сумі 100 704,57 грн.

Банк просив стягнути із ОСОБА_1:

заборгованість за кредитом 29 500,00 доларів США;

прострочену заборгованість за відсотками 5 680,80 доларів США;

пеню за несвоєчасну сплату кредиту, процентів в сумі 100 704,57 грн;

судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Невойта П. С. від 19 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зобов'язання за договором відновлювальної кредитної лінії № 2 від 08 лютого 2007 року щодо ОСОБА_1 виконані. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 18 квітня 2011 року у справі №7/19/5022-239/2011 позов АТ «Ощадбанк» до ПП «Ролікс-Транс» (майнового поручителя ОСОБА_1 за договором відновлювальної кредитної лінії №2 від 08 лютого 2007 року) задоволено та стягнуто на користь банку з ПП «Ролікс-Транс» (правонаступник ПМП «Ролікс») заборгованість у розмірі 29 500,00 доларів США (еквівалент у гривнях - 234 820,00 грн) суми кредиту, 6 663,38 доларів США (еквівалент у гривні - 53 040,50 грн) відсотків та 68,10 доларів США (еквівалент у гривні 68,10 грн) - пені, шляхом звернення стягнення на передане ним згідно договору застави транспортних засобів рухоме майно. При відмові у позові суд виходив із того, що приватне підприємство «Ролікс-Транс» оплатило заборгованість ОСОБА_1 за указаним договором у повному обсязі, унаслідок чого 30 вересня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Тернопільської області № 7/19/5022-239/2011 від 11 травня 2011 року, виданого на виконання рішення цього суду від 18 квітня 2011 року, на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, на час винесення постанови державним виконавцем) у зв'язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Окрім цього, судом зробив висновок, що заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено порушення права позивача у зв'язку із виконанням зобов'язання за договором від 08 лютого 2007 року щодо ОСОБА_1

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2017 року скасовано. Позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 2 від 08 лютого 2007 року у сумі 35 180,84 доларів США (з яких загальна заборгованість за кредитом - 29 500 дол. США, загальна сума несплачених процентів - 5 680,84 дол. США) та пеню за несвоєчасну сплату кредиту та процентів - 100 704,57 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішенням господарського суду Тернопільської області від 18 квітня 2011 року стягнуто з ПП «Ролікс-Транс» на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 29 500,00 дол. США (що у гривневому еквіваленті становить 234 820,00 грн) суми кредиту, 6 663,38 дол. США (що в гривневому еквіваленті становить 53 040,50 грн) несплачених процентів, та 68,10 дол. США (що в гривневому еквіваленті становить 542,18 грн) пені за несвоєчасну сплату процентів, шляхом звернення стягнення на передане ним, згідно договору застави транспортних засобів від 09 лютого 2007 року, рухоме майно. 30 вересня 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Апеляційний суд виходив із того, що при кожній сплаті заборгованості кошти сплачені у гривнях були конвертовані по курсу, чинному на дату їх внесення та зараховані на погашення боргу позичальника. Однак, чинне законодавство передбачає обов'язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, тому суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. При ухваленні рішення про задоволення позову суд застосував правову позицію Верховного Суду України зроблений у постанові від 01 листопада 2017 року у справі № 6-1063цс17 та зазначив, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов'язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті і відповідно також і виконавче провадження має відбуватися з вказаними особливостями. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначив, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку і у справі має місце визнання ОСОБА_1 свого боргу, яке знайшло своє вираження через часткову сплату нею заборгованості, а також через сплату її заборгованості заставодавцем (ПП «Ролікс-Транс»).

Аргументи учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу у якій просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не вірно застосував положення статей 512, 528 ЦК України, а також правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-15цс15. Відповідно до норм статті 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог ЦК України чи інших обставин не випливає обов'язок виконати зобов'язання особисто. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника внаслідок стягнення на це майно. Суд не врахував той факт, що такі правовідносини виникають між боржником та іншою особою на підставі статті 520 ЦК України, де зазначено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора. Відмовляючи банку у позові, суд першої інстанції зазначив, що ним не встановлено порушення права позивача, так як зобов'язання за договором від 08 лютого 2007 року виконано. Своє порушене право на отримання коштів, що надані позичальнику, банк вирішив захистити шляхом звернення стягнення на предмет застави. При цьому банк у своєму позові вказав суму, що підлягала до стягнення в той момент. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 18 квітня 2011 року у справі № 7/19/5022-239/2011 позов АТ «Ощадбанк» до ПП «Ролікс-Транс» задоволено та визначений розмір заборгованості у зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 Державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов'язання вважаються припиненими. Зважаючи на те, що рішення суду виконане в повному обсязі, позивач по справі, як стягувач по виконавчому провадженні не оскаржував дій державного виконавця, чим визнав той факт, що заборгованість погашено в повному обсязі, а тому на момент подачі позову у відповідача відсутня будь-яка заборгованість по кредиту. Ухвалами господарського суду Тернопільської області суд за погодженням з банком відстрочував декілька разів виконання рішення. У суді першої інстанції було зазначено, що між банком та заставодавцем ПП «Ролікс-Транс» була домовленість про сплату заборгованості частинами. Суд апеляційної інстанції повторно встановив, що квитанції про внесення коштів були підписані не позичальником, а заставодавцем. Якщо суд вважав, що кошти вносились позичальником, то він мав би врахувати, що позовна давність у такому випадку перервалась лише стосовно стягнення заборгованості по відсотках, але ніяк не по тілу кредиту або штрафних санкціях.

У жовтні 2018 року ПАТ «Державний ощадний банк України» надало до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що прийняте з дотриманням всіх норм матеріального та процесуального права. Відповідач наголошує на діях, що відбувались з його волі (часткове погашення його заборгованості зі сторони ПП «Ролікс-Транс»). Більше того у в матеріалах справи відсутнє підтвердження звернення ОСОБА_1 до банку чи заставодавця із запереченнями щодо виконання/прийняття запропонованого за нього виконання обов'язку в частині сплати його заборгованості, що і встановлено апеляційним судом. Доводи касаційної скарги стосовно того, що рішення суду на користь АТ «Ощадбанк», за яким звернуто стягнення на предмет застави належний ПП «Ролікс-Транс» - виконано повному обсязі, а, отже і зобов'язання ОСОБА_1 припинено, у зв'язку з виконанням не заслуговують на увагу. Згідно постанови державного виконавця від 30 вересня 2016 року не вбачається, що заборгованість, визначену судовим рішенням в сумі 29 500.00 дол. США суми кредиту, 6 663.38 дол. США несплачених процентів та 68.10 дол. США пені за несвоєчасну сплату процентів - сплачено. Постановою державного виконавця від 30 вересня 2016 року закінчено виконавче провадження, проте, не відбулося повного задоволення кредитних вимог, що вірно встановив суд апеляційної інстанції. На підтвердження звернення позивача до суду в межах строків позовної давності АТ «Ощадбанк» надано належні та достатні докази, такі як розрахунок заборгованості та платіжні документи про сплату коштів. Відповідачем факт сплати в період з 2012 по 2014 роки не заперечується, а навпаки підтверджується. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та законними, та такими, що підлягають захисту судом.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суд першої інстанції встановив, що між банком та ОСОБА_1 укладено 08 лютого 2007 року договір відновлювальної кредитної лінії № 2, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит (який надається окремими частинами (траншами)) в сумі 29 500,00 дол. США на споживчі потреби, а позичальник зобов'язувався повернути суму кредиту не пізніше 08 лютого 2012 року, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних, комісій винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (п.п.1.1,1.2 кредитного договору).

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ПМП «Ролікс» (правонаступником якого є ПП «Ролікс - Транс») укладено: договір майнової поруки № 1 від 08 лютого 2007 року, відповідно до якого майновий поручитель боржника з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору відновлювальної кредитної лінії, передає в заставу рухоме майно, а заставодержатель приймає у заставу в порядку на умовах визначених у цьому договорі, предмет застави, що належить заставодавцю на праві власності; договір застави транспортних засобів від 09 лютого 2007 року, відповідно до умов якого заставодавцем передано в заставу рухоме майно, а саме: сідловий тягач Е марки МАN 19.463, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та н/причіп бортовий - E SCYMITZ SPR 24L 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, які належать заставодавцю на праві власності.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Суди встановили, що 05 січня 2011 року банк звернувся до ОСОБА_1 із вимогою про відкликання кредиту, якою надав строк до 21 січня 2011 року сплатити повну вартість кредиту, чим змінив дату остаточного виконання зобов'язання. В подальшому, з метою стягнення коштів та у зв'язку із відсутністю добровільного виконання ОСОБА_1 вимоги, банк скористався своїм правом як заставодержателя та звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, шляхом реалізації заставного майна.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням господарського суду Тернопільської області від 18 квітня 2011 року за позовом прокурора м. Тернополя в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний банк України» до ПП «Ролікс-Транс», третя особа - ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №2 від 08 лютого 2007 року у розмірі - 36 844,42 доларів США, шляхом звернення стягнення на рухоме майно - транспортні засоби заставлені згідно договору застави від 09 лютого 2007 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПП «Ролікс-Транс» на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 29 500,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 234 820,00 грн суми кредиту, 6 663,38 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 53 040,50 грн несплачених процентів, та 68,10 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 542,18 грн пені за несвоєчасну сплату процентів, шляхом звернення стягнення на передане ним, згідно договору застави транспортних засобів від 09 лютого 2007 року, рухоме майно, а саме: сідловий тягач Е марки МАN 19.463, 1997 року випуску та н/причіп бортовий - E SCYMITZ SPR 24L 1995 року випуску.

Суд першої інстанції встановив, що на виконання рішення суду та наказу на його виконання, державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 41127616 з примусового виконання судового наказу господарського суду Тернопільської області № 7/19/5022-239/2011 від 11 травня 2013 року.

30 вересня 2016 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, відповідно до якої заборгованість згідно наказу №7/19/5022-239/2011 від 11 травня 2013 року господарського суду Тернопільської області сплачено, чим виконано забезпечене заставою зобов'язання. При цьому, підставою для закінчення виконавчого провадження зазначено пункт 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент закінчення виконавчого провадження), а саме: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При частковому задоволенні позову апеляційний суд зробив висновок, що чинне законодавство передбачає обов'язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, але не містить заборони щодо визначення грошового зобов'язання в іноземній валюті, тому судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов'язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті і відповідно також і виконавче провадження має відбуватися з вказаними особливостями. Оскільки при кожній сплаті заборгованості кошти сплачені в гривні були конвертовані по курсу чинному на дату їх внесення та зараховані на погашення боргу позичальника, тому відповідач має непогашену заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, після рішення суду, яким стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

У статті 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановивши, що рішення господарського суду Тернопільської області від 18 квітня 2011 року виконано, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог. Натомість суд апеляційної інстанції, при скасуванні рішення суду першої інстанції та частковому задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, не звернув уваги, що заборгованість ОСОБА_1 є погашеною.

Аргументи касаційної скарги про те, ким вносились кошти на виконання судового рішення та щодо спливу позовної давності не мають вирішального правового значення, оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову у зв'язку із недоведеністю позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального права. У зв'язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним судові витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги - у розмірі 15 000,00 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2017 року залишити в силі.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року втрачає законну силу.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 15 000грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М.Коротун

В. І. Крат