П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 264/767/17

Номер провадження 22-ц/804/816/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач - ОСОБА_4

відповідач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

третя особа - Головне Управління Держпродспоживслужби в Донецькій області

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року, у складі судді Іванченко А.М.,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (назву змінено на акціонерне товариство «ПРИВАТБАНК» - далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), третя особа - Головне Управління Держпродспоживслужби в Донецькій області, про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 25 липня 2007 року було укладено кредитний договір №MR14G100160004, згідно якого АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав ОСОБА_4 кредит в розмірі 25 000 дол. США на придбання житлової нерухомості, а також у розмірі 5 760 дол. США - на оплату страхових платежів. Строк повернення кредиту встановлено до 22 липня 2027 року. В подальшому, 17 жовтня 2014 року, між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою внесено зміни до умов кредитного договору щодо розміру відсотків, комісії, складено Графік погашення кредиту, договір доповнено пунктом про збільшення термінів позовної давності до 50 років.

В забезпечення повернення кредитних коштів, між позивачем та відповідачем 25 липня 2007 року було укладено договір іпотеки, яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

Вважаючи, що умови кредитного договору від 25 липня 2007 року та додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року є такими, що порушують її права споживача: документи підписані нею під впливом омани щодо реальної вартості фінансових послуг; банком не надано їй повної та достовірної інформації щодо вартості фінансових послуг, як до підписання кредитного договору так і під час укладання кредитного договору та додаткової угоди до нього;

договір містить дискримінаційні умови, які порушують принцип рівності сторін у договорі та є несправедливими відносно споживача, просила визнати недійсним кредитний договір від 25 липня 2007 року №MR14G100160004 разом із додатковою угодою до нього від 17 жовтня 2014 року, визнати недійсним договір іпотеки від 25 липня 2007 року, укладений між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсними окремі частини кредитного договору від 25 липня 2007 року №MR14G100160004 та додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року №MR14G100160004, а саме, визнано недійсними:

- в пункті 7.1. кредитного договору від 25 липня 2007 року №MR14G100160004 сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту;

- в пункті 7.1 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року №MR14G100160004 сплату щомісячної комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту;

- в пункті 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року №MR14G100160004 визнати недійсним речення «При цьому, Позичальник за весь період неналежного виконання зобов'язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: - в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; - в розмірі100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором;

- визнано недійсним абзац п'ятий пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року №MR14G100160004 «Терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 50 (п`ятдесят) років».

В задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» адвокат Малєєва О.М. просить судове рішення скасувати та відмови ОСОБА_4 у позові, посилаючись на те, що позивач була обізнана з усіма умовами кредитування на момент підписання кредитного договору, чим підтвердила отримання всієї необхідної інформації власним підписом кредитного договору. Крім того, ОСОБА_4 прийняла усі умови додаткової угоди шляхом їх прийняття та підписала додаткову угоду до договору і додаток до неї, кредитний договір та іпотечний договір укладені відповідно до норм чинного законодавства та є чинними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представник Крохмальова Л.П. стверджують, що умови кредитного договору та додаткової угоди є несправедливими, в розумінні положень ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист споживачів»; висновки суду, про часткове задоволення її вимог до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтверджуються позицією Верховного Суду з аналогічних питань, а тому, підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача немає.

В решті частини рішення суду сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Малервейн М.С., яка підтримала скаргу, заперечення проти доводів скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Крохмальової Л.П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 25 липня 2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №MR14G100160004. Згідно п.7.1 договору, банк надав ОСОБА_4 кредитні кошти в розмірі 25 000 доларів США на придбання житлової нерухомості, а також у розмірі 5 760 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «24» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 328,18 (триста двадцять вісім доларів США 18 центів) гривень для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

17 жовтня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №MR14G100160004 від 25 липня 2007 року, якою внесено зміни і пункт 7.1 викладено у наступній редакції: «Банк зобов`язується надати «Позичальникові» грошові кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк по 22-07-2027 року включно (надалі за текстом Договору «Строк кредитування»), у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 25000,00 доларів США на наступні цілі: придбання житлової нерухомості, а також у розмірі 5 760,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків з 24.11.2008 року по 26.07.2010 року у розмірі 14,04% , з 26.07.2010 року по 17.10.2014 року у розмірі 13,54%, з 17.10.2014 року у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячної комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до п.3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «24» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток №1)».

Пунктом 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року передбачено, що в разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в договорі, згідно ст.212,611,651 Цивільного Кодексу України сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором, далі плата за кредитом, плата за кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому, позичальник за весь період неналежного виконання зобов'язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку:

- в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом;

- в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором.

Сплата позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов'язання по сплаті плати за кредитом. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Також цим же пунктом додаткової угоди встановлено терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (п'ятдесят) років.

В забезпечення повернення грошових коштів за кредитним договором №MR14G100160004 від 25 липня 2007 року, між сторонами 25 липня 2007 року укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсними окремих частин кредитного договору та додаткової угоди до цього договору, суд першої інстанції виходив з того, що строки позовної давності за вимогами щодо п.7.1 кредитного договору від 25 липня 2007 року позивачем не пропущено; п.7.1 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року та деякі положення п.5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року (про розмір пені та строки позовної давності) є несправедливими в розумінні ст.ст.11,18 Закону України «Про захист споживачів», суперечать принципу добросовісності і наслідками цих договорів є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача.

Повністю погодитися з висновками суду колегія суддів не може.

Так, перевіряючи судове рішення, в частині визнання недійсним п.7.1 кредитного договору від 25 липня 2007 року, який передбачав сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «ПРИВАТБАНК», з урахуванням заяви про застосування строків позовної давності поданої суду першої інстанції та пояснень представника банку в суді апеляційної інстанції, підлягає задоволенню зі скасуванням рішення в цій частині та відмовою ОСОБА_4 у позові (т.1 а.с.110).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених закономможливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України- від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред'явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

За умовами п.7.1 кредитного договору від 25 липня 20107 року, позивач повинна була виплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Отже, оскаржувані положення п.7.1 щодо виплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту є несправедливими в силу закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_4 в частині визнання несправедливою умови пункту 7.1 кредитного договору від 25 липня 2007 року, проте, враховуючи, що позивач пропустила строк позовної давності, колегія суддів вважає, що у позові в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Встановлено, що позивач була обізнана про умови кредитного договору, зокрема з пунктом 7.1, з моменту укладення кредитного договору - з 25 липня 2007 року, а з позовом до суду ОСОБА_4 звернулася у лютому 2017 року. Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

Посилання суду першої інстанції на те, що строки позовної давності за цими вимогами не закінчилися, оскільки кредитний договір є діючим до 2027 року є неспроможними, враховуючи, що про наявність цих умов договору позивач була обізнана, протягом чотирнадцяти календарних днів не відкликала свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту (ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів») та виконувала його умови протягом тривалого часу. Крім того, суд не врахував, що додатковою угодою від 17 жовтня 2014 року положення п.7.1 кредитного договору були змінені і згідно з рішенням суду першої інстанції положення щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту були модифіковані у зобов'язання по оплаті комісії, які визнані недійсними.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання недійсним пункту 7.1 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору в частині сплати щомісячної комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та не вбачає підстав для задоволення скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в цій частині, враховуючи наступне.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Зазначене також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 у частині визнання недійсним п.7.1 додаткової угоди про стягнення комісії, суд правильно виходив з того, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена комісія, та перевіривши доводи позовних вимог ОСОБА_4 правильно дійшов висновку, що умови додаткової угоди - п.7.1, не відповідають наведеним нормам закону та правовим висновкам Верховного Суду України. Тому, підстав для задоволення скарги АТ «ПРИВАТИБАНК» в цій частині апеляційний суд не вбачає.

Що стосується висновку суду першої інстанції про визнання недійсним речення пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року «При цьому, Позичальник за весь період неналежного виконання зобов'язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: - в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; - в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором», то в цій частині рішення суду підлягає зміні, оскільки суд дійшов помилкового висновку про недійсність речення договору, в той час, як правовій оцінці підлягали умови додаткової угоди до кредитного договору.

При цьому загальний висновок суду першої інстанції щодо недійсності цих умов додаткової угоди є правильним, а доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є безпідставними.

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п'ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Встановивши, що окремі положення пункту 5 додаткової угоди до кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов?язань за спірним договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4 в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач була ознайомлена зі змістом кредитного договору перед його укладенням, не спростовують правильність висновків судів, оскільки в силу вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, зокрема банк, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій дотримані норми матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним абзацу п'ятого пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року в частині збільшення строків позовної давності до 50 років за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені та штрафів, суд першої інстанції зазначив, що ці умови договору є несправедливими, оскільки ці строки підлягають застосуванню за вимогами банку до споживача, в той час як для споживача такого права не передбачено і ця обставина суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.

З цими висновками колегія суддів не погоджується та вважає, що рішення суду в цій частині не може залишатися без змін і підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_4 у позові, враховуючи такі положення закону.

За загальними правилами цивільного законодавства позовна давність встановлюється тривалістю три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1ст.258 ЦК України).

Частина перша статті 259 ЦК України визначає, що позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_4, і з цим погодився суд першої інстанції, позивач послалася на те, що збільшення строку позовної давності до п'ятдесяти років за умовами п.5 додаткової угоди до кредитного договору від 25 липня 2007 року, свідчить про несправедливість умов договору в цій частині та про дисбаланс інтересів учасників правочину.

Погодитися з вказаними твердженнями не можна.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з кредитного договору від 25 липня 2007 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 домовилися, що усі суперечки й розбіжності, які випливають із даного договору або виникли у зв'язку з ним, підлягають розгляду у встановлену законом порядку (п.4.3).

За положеннями п.5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року визначено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди,неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (п'ятдесят) років.

Зі справи та пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції вбачається, що додаткова угода до кредитного договору підписана ОСОБА_4 свідомо, будь-якого примусу до позивача не застосовувалося, а тому, колегія вважає, що визначені додатковою угодою строки позовної давності узгоджені між сторонами і підстави для визнання цієї частини п.5 додаткової угоди недійсною відсутні.

При цьому, частина додаткової угоди, яка оскаржується, визначає, що положення про збільшені строки позовної давності встановлюються для сторін, а не тільки для вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Тому, рішення суду про визнання цієї частини п.5 додаткової угоди недійсною, з посиланням на ст.18 Закону України «Про захист споживачів», не відповідає нормам матеріального права та встановленим обставинам справи.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_4 у позові про визнання недійсним абзацу п'ятого пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року №MR14G100160004, який визначає, що терміни

позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 50 (п`ятдесят) років.

Отже апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року справа № 755/16902/16-ц провадження № 61-9391зпв18, від 10 жовтня 2018 року справа № 225/6790/15-ц провадження № 61-27286 св 18, від 06 березня 2018 року справа № 487/7824/15-ц провадження № 61-2422св18, від 23 січня 2019 року справа № 164/620/15-ц провадження № 61-16767св18, від 11 лютого 2019 року справа № 757/29485/16-ц провадження № 61-19026св18.

На підставі ст.ст.141,382 ЦПК України колегія суддів, у зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», вважає необхідним відшкодувати відповідачу частку судового збору в розмірі 960 грн., понесених при подачі апеляційної скарги за рахунок держави у порядку, в встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач у справі звільнена від оплати судового збору на підставі Закону України «Про захист споживачів».

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про

- визнання недійсним пункту 7.1. кредитного договору від 25 липня 2007 року №MR14G100160004 в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту,

- визнання недійсним абзацу п'ятого пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року №MR14G100160004 «Терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 50 (п`ятдесят) років»

скасувати і в позові ОСОБА_4 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» в цій частині позову відмовити.

Це ж рішення, в частині визнання недійсним речення пункту 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року № MR14G100160004 «При цьому Позичальник за весь період неналежного виконання зобов'язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: - в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених

відсотків за користування кредитом; - в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором», змінити.

Визнати частково недійсним пункт 5 додаткової угоди від 17 жовтня 2014 року до кредитного договору від 25 липня 2007 року № MR14G100160004, а саме, в частині, яка визначає, що «Позичальник за весь період неналежного виконання зобов'язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: - в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; - в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором».

Рішення суду в частині визнання недійсним в пункті 7.1 додаткової угоди від 17.10.2014 року до кредитного договору від 25.07.2007 р. № MR14G100160004 сплату щомісячної комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту залишити без змін.

Компенсувати АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» судовий збір в розмірі 960 грн. за рахунок держави у порядку, в встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 11 березня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Зайцева

О.М. Пономарьова