Провадження № 2/161/209/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.,

з участю секретаря судового засідання Загоровської І.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення,-

в с т а н о в и в :

20 вересня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення, вказуючи на те, що являється власником квартири АДРЕСА_1. Зазначає, що позбавлена можливості повноцінно використовувати та володіти належною квартирою, причиною чого є використання всупереч її волевиявлення квартири відповідачем. Внаслідок зазначеного використання відповідачем житла допущено проживання в квартирі сторонніх осіб, створено перешкоди позивачу для проживання в квартирі та унеможливлено розпорядження квартирою в інший спосіб, допущено заборгованість з комунальних послуг та витрат, повязаних з експлуатацією квартири.

На підставі наведеного просила суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та усунути перешкоди шляхом виселення відповідача з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги повністю. Суду пояснив, що факт проживання відповідача з іншою сімєю в належній позивачу квартирі має місце поза волевиявлення позивача та не заперечується відповідачем. Оплата ОСОБА_5 комунальних та інших платежів, повязаних з експлуатацію квартири, із зазначенням вказаної особи як платника, свідчить про протиправне використання квартири відповідачем.

Відповідач ОСОБА_2 надав суду пояснення, в яких зазначив про відсутність майнових претензій щодо належної позивачу квартири. При цьому відповідач ОСОБА_2 зазначив, що дійсно проживає в зазначеній квартирі з ОСОБА_5 та їхньою малолітньою дитиною. Відповідач пояснив суду, що позивач не зверталась з вимогою про звільнення квартири, а комунальні та інші платежі по квартирі сплачуються ОСОБА_5, оскільки сплата коштів з банківського рахунку останньої є зручним способом оплати.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечив проти задоволення позовних вимог. Суду пояснив, що зі сторони відповідача відсутні перешкоди позивачу у користуванні чи розпорядженні квартирою, відповідач проживає в квартирі однією сімєю з жінкою без реєстрації шлюбу. Зазначає, що позивач особисто не зверталась до відповідача про необхідність звільнити належну їй квартиру.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на висланий розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 27.01.2009 року ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 4)

Договір дарування є діючим, а право власності позивача на вказану квартиру сторонами не оспорюється.

Після розірвання шлюбу з матірю позивача відповідач залишився проживати в зазначеній квартирі самостійно, а в подальшому із ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу.

Протягом тривалого періоду часу позивач постійно проживає за межами України.

В обґрунтування позовної заяви зазначено та представником позивача в судовому засіданні повідомлено суду, що позивач позбавлений можливостей повноцінно користуватись та розпорядитись належною позивачу квартирою по причині проживання в ній відповідача з іншою сімєю. Вказані обставини унеможливлюють як використання позивачем квартири, так і розпорядження нею на власний розсуд.

До відзиву на позовну заяву відповідачем надано копії дублікатів банківських квитанцій, з яких вбачається сплата коштів ОСОБА_5 на користь ТОВ «Місцевий обчислювальний центр».

У відзиві на позовну заяву та в наданих суду поясненнях відповідач ОСОБА_2 повідомив, що дійсно проживає в квартирі з іншою сімєю. За вказаною адресою відповідач є зареєстрованим, що також підтверджується відміткою в будинковій книзі . Відсутність згоди зі сторони позивача на проживання в квартирі ОСОБА_5 та їхньої малолітньої дитини, на думку відповідача, жодним чином не порушує права позивача як власника квартири.

Згідно ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

При вирішенні спору судом враховується непорушність права позивача на належну квартиру як власника майна.

Також судом враховується використання відповідачем квартири без відповідного волевиявлення позивача, а також допущення заборгованості по оплаті послуг за утримання та експлуатації квартири. Зокрема, з огляду на поточний характер послуг за утримання квартири, надані банківські квитанції із зазначенням як платника ОСОБА_5 можуть свідчити лише про часткову оплату вказаних послуг.

Надання можливості зі сторони відповідача спільного (з позивачем чи іншими особами) проживання не є свідченням належного дотримання права власності позивача. Реалізація позивачем права власності повинна забезпечувати можливості як повноцінного використання житла, так і розпорядження ним у відповідності до норм законодавства.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоча й ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач заявила взаємовиключні позовні вимоги про втрату права користування житловим приміщенням та виселення відповідача.

Оскільки, питання втрати членом сім'ї власника житла права користування житлом регулюється ч. 2 ст. 405 ЦК України, а установлених цією статтею обставин в судовому засіданні не встановлено, у задоволенні вимоги позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, слід відмовити.

Отже, враховуючи ту обставину, що відповідач порушує права позивача, як власника, яка позбавлена можливості володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, проживання у вказаному житлі третіх осіб, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та усунути перешкоди позивача у користуванні належній їй квартирі, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн, оскільки позовні вимоги задоволено частково.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 267 ЦПК України, ст.ст. ст.ст. 317, 316, 321, 379, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 109,150,156 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою № 78 по бульвару Дружби народів у місті Луцьку, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 704 (сімсот чотири ) грн 80 (вісімдесят копійок) сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.03.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_6