Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 654/2524/17

провадження № 61-10405св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2017 року у складі судді: Охтень А. А. та постанову апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Колісниченка А. Г., Вейтас І. В., Радченка С. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0550 га та дачний будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. На початку червня 2017 року з'ясувалось, що вказане майно вже позивачу не належить. Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить, що ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності, яка була видана 02 квітня 2011 року від його імені уклав договір купівлі-продажу зі своєю дружиною ОСОБА_3

Позивач вказував, що ОСОБА_2, як його представник на підставі довіреності, внаслідок зловмисної домовленості, нехтуючи правами позивача та переслідуючи свої власні інтереси, уклав оспорюваний договір купівлі-продажу з власною дружиною - ОСОБА_3

На підставі викладеного, посилаючись на статті 232, 237, 238 ЦК України, позивач просив:

визнати договір купівлі-продажу будинку розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,0550 га, розташованої в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для індивідуального дачного будівництва, укладений між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1, та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 3022 недійсним;

повернути сторони до попереднього стану;

стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано договір купівлі продажу будинку розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,0550 гектарів, розташованої в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для індивідуального дачного будівництва, укладений між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 3022, недійсним та повернуто сторін до попереднього стану. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу перебували в шлюбі, а тому відповідно до статті 238 ЦК України ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу у своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї, оскільки згідно статті 60 СК України нерухоме майно стало об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, і на підставі статті 232 ЦК України цей правочин слід визнати недійсним.

Аргументи учасників справи

У лютому 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали касаційну скаргу, в якій просять скасувати оскаржені рішення у частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому посилалися на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано відповідного вироку суду про те, що мала місце зловмисна домовленість. Підставою видачі доручення на право розпорядження майном позивача в 2011 році був факт отримання коштів позивачем у відповідача ОСОБА_2 більше 60 000 дол. США за продаж вказаного майна, що підтвердили свідки. Свідок ОСОБА_6 був присутній під час передачі коштів. Фінансові труднощі позивача в 2011 році підтверджуються заявою-згодою дружини ОСОБА_7 на отримання позики у банку в розмірі 30 000 доларів США. Банком було відмовлено у наданні позики. У зв'язку з чим, позивачем було прийнято рішення про продаж вказаного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом видачі доручення на продаж від імені позивача.

Вказує, що суди не прийняли до уваги показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про те, що позивач постійно перебував в с. Залізний Порт та йому з 2011 року, з моменту видачі доручення ОСОБА_2, було відомо про факт продажу будинку та земельної ділянки.

Також відповідачами в суді першої інстанції подано заяву про застосування строків позовної давності, але суд першої інстанції її безпідставно відхилив, не зважаючи на те, що свідки та обставини справи свідчать про обізнаність позивача щодо продажу власного майна на підставі договору купівлі-продажу укладеного 2011 року.

Вважають, що суд першої інстанції безпідставно повернув сторони у попереднє становище, оскільки відповідачі з 2011 року переобладнали будинок і здійснили на його території ряд прибудов. Суд першої інстанції не надав можливість відповідачам допитати свідків. Рішення суду першої інстанції є фактично заочним, оскільки прийнято без участі відповідачів.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що рішення судів оскаржуються тільки в частині задоволених позовних вимог, а в іншій частині не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1, маючи намір продати належне йому нерухоме майно 02 квітня 2011 року видав на ім'я ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважив його на розпорядження належним позивачу дачним будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,0550 га, розташованою за тією ж адресою.

23 серпня 2011 року ОСОБА_2, на підставі довіреності від 02 квітня 2011 року, уклав від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, згідно з яким продав вказане нерухоме майно своїй дружині - ОСОБА_3 за 427 742,00 грн.

При частковому задоволенні позову суди зробили висновок, що ОСОБА_2 уклав оспорюваний договір купівлі-продажу у своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї, оскільки на дату його укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі, і нерухоме майно стало об'єктом права спільної сумісної власності, на підставі статті 232 ЦК України цей правочин слід визнати недійсним. Відхиляючи заяву про застосування позовної давності, суди зробили висновок, що позивачу стало відомо про порушення його прав лише у липні 2017 року, на підтвердження чого позивачем надано витяг з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно № 91565934 від 10 липня 2017 року.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення статті 232 ЦК України свідчить, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.

Кваліфікація правочину, як вчиненого вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв'язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення постанови апеляційного суду) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Разом із тим, позивачем не вказано і суди не встановили, які права та інтереси ОСОБА_1 порушені внаслідок вчинення оспорюваного правочину, з урахуванням того, що ОСОБА_1, маючи намір продати належне йому нерухоме майно 02 квітня 2011 року видав на ім'я ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважив його на розпорядження належною позивачу нерухомістю.

Посилання позивача на про те, що будь яких коштів за продане майно не отримував, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Тлумачення частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України дозволяє зробити висновок, що у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв'язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно.

При цьому для довірителя не потрібно пред'являти вимогу про передачу одержаного у зв'язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, рішення в оскарженій частині скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачами було сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 705 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 1 410 грн, а тому з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені судові витрати на сплату судового збору.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі продажу будинку розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,0550 гектарів, розташованої в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для індивідуального дачного будівництва, укладений між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 3022 та повернення сторін до попереднього стану скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі продажу будинку розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,0550 гектарів, розташованої в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для індивідуального дачного будівництва, укладений між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 3022 та повернення сторін до попереднього стану відмовити.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2017 року та постанова апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі продажу будинку розташованого в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,0550 гектарів, розташованої в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для індивідуального дачного будівництва, укладений між ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 3022 та повернення сторін до попереднього стану втрачають законну силу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1057,50 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1057,50 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат