Ухвала

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 334/2285/16-ц

провадження № 61-48387св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Верховний Суд України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018 року у складі судді Турбіної Т. Ф. та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Кухаря С. В., Онищенко Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Верховного Суду України про відшкодування шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Верховний Суд України 23 січня 2013 року розглянув справу № 6-164цс12, у якій зробив правовий висновок, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину ще до державної реєстрації спадкового майна, може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.Будучи впевненим у тому, що відповідно до статті 360-7 ЦПК України 2004 року суди приведуть свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України, він звернувся з позовом до суду. Схожість обставин полягала в прийнятті у встановленому законом порядку спадщини і необхідності захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. При ухваленні судових рішень у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою судами не застосований висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права у постанові від 23 січня 2013 року № 6-164цс12.Отже, судовими рішеннями у справі № 334/2414/13-ц доведена протиправність правового висновку Верховного Суду України, і відсутня можливість реалізувати положення глави 29 ЦК України. Оскільки правовий висновок, висловлений у справі № 6-164цс12 не застосований судами при розгляді його справи, вважає його протиправним. Верховний Суд України своєю протиправною поведінкою, яка полягала у висловленні протиправного правового висновку у постанові від 23 січня 2013 року № 6-164цс12, порушив його цивільні права та інтереси щодо володіння, користування спадковим майном, чим спричинив матеріальну шкоду, розмір якої відповідає вартості спадкового майна і становить 29 692,20 грн. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою Верховного Суду України і шкодою, завданою йому у формі неможливості судового захисту права володіння та користування спадковим майном полягає у тому, що суди не привели свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 29 692,20 грн майнової шкоди, завданої протиправним рішенням та діями Верховного Суду України.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що виходячи з принципів побудови системи судів загальної юрисдикції, визначених у статті 17 Закону № 1402-VIII, суди нижчого рівня не підпорядковані судам вищих інстанцій, а отже, Верховний Суд України не здійснює контролю й нагляду за діяльністю судів нижчого рівня, не оцінює їх діяльність у позапроцесуальному порядку. Таким чином, Верховний Суд України діяв згідно з положеннями частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та не допустив порушення відповідних цивільних прав та інтересів позивача. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Доводи позивача про те, що зазначеними у позові діями і рішенням Верховного Суду України порушено право позивача на судовий захист, є безпідставними. Як встановлено судом, цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою розглянута по суті, ухвалені у справі судові рішення у були оскаржені в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України та набрали законної сили.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 листопад 2018року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року, що діяв на момент ухвалення судом рішення, яке стало підставою для пред`явлення цього позову, суд мав право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Крім того, позивач не надав суду першої інстанції доказів, що при розгляді цивільної справи № 334/2414/13-ц його вимоги регулювалися тією самою нормою права, щодо якої Верховним Судом України зроблено висновок, викладений у постанові Верховного Суду України № 6-164цс12.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Судукасаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 листопад 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що застосування встановленого законом права відступити від правової позиції Верховного Суду України, - недоречне, оскільки суди загальної юрисдикції (місцевий, апеляційної та касаційної інстанції), розглядаючи цивільну справу № 334/2414/13-ц, не відступали від правової позиції Верховного Суду України. Тобто відбулось неприкрите ігнорування висновку Верховного Суду України щодо можливості захисту в України права користування, що виникло внаслідок прийняття спадщини.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Верховного Суду України про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року призначити до судового розгляду на 27 листопада 2019 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак Г. І. Усик
В. В. Яремко