Справа № 161/5109/19 Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б.
Провадження № 22-ц/802/954/19 Категорія: 44 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Киці С.І.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про вселення до житлового приміщення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про вселення до житлового приміщення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що після смерті її діда ОСОБА_5 вона успадкувала 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Інша частина будинку - 3/4 частки, належала її бабі ОСОБА_6 , яку вона здавала в оренду відповідачам по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_6 і після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частину у зазначеному будинковолодінні. Після того як вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з`ясувалося, що 16 червня 2017 року її баба склала заповіт, яким належне їй майно заповіла відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Вважає, що є всі підстави для визнання заповіту недійсним.

Вказувала, що на даний час відповідачі користуються усім будинком та створюють їй перешкоди в користуванні належною частиною житла, не надають ключів від вхідних дверей, у зв`язку з чим вона не може розмістити свої речі у будинку, не допускають її до належного їй майна.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 просила суд вселити її у належну їй 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у користуванні належною часткою нерухомого майна, а також стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Вселено ОСОБА_3 у житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , як співвласника 1/4 частини житлового будинку.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 384,20 грн судового збору з кожного.

У поданій апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 просили скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 , оскільки не з`ясував усі обставини у даній справі. У рішенні суду помилково зазначено про те, що на момент розгляду справи спірний житловий будинок належить позивачу та їм на праві спільної часткової власності, оскільки право власності на спірне майно є предметом оскарження в суді за позовом ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. Вони не є співвласниками нерухомого майна, так як право власності ними не оформлено та не зареєстровано у реєстрі речових прав. Таким чином, суд не мав права визначати їх як співвласників спірного будинку без підтверджуючих на те документів чи наявної такої позовної вимоги. Крім того, судом визнано не суттєвими ті обставини, що на момент ухвалення рішення у даній справі існує спір про право власності та те, що на даний момент вони проживають у спірному будинку, у якому знаходяться їх речі та кошти, і вони не мають іншого житла. Судом також не взято до уваги постійні неприязні стосунки з позивачем, а тому, з огляду на ставлення позивача, є підстави турбуватися за цілісність належного їм майна та здоров`я.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просила вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що сторони по справі є співвласниками житлового будинку, позивач має право проживати у спірному помешканні на рівні з іншими співвласниками, має право на користування даним помешканням та вільного безперешкодного доступу до спірного будинку, а тому встановивши, що відповідачі вчиняють позивачу перешкоди у користуванні її частиною спірного житлового будинку чим порушують право власності останньої, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом вселення позивача до спірного житлового будинку та зобов`язання відповідачів не чинити перешкод позивачу у користуванні спірним будинковолодінням.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 лютого 2018 року, посвідченого державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н.В., є власником 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а.с.9). Право власності зареєстроване за позивачем у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11).

Місцевим судом з пояснень сторін встановлено, що інші 3/4 частки вказаного житлового будинку покійна баба позивача ОСОБА_6 заповіла відповідачам по справі, однак право власності на цю частку за відповідачами на даний час не зареєстровано, хоча останні, як встановлено судом, спадщину прийняли у відповідності до статті 1269 ЦК України.

Отже, як правильно встановлено місцевим судом, спірний житловий будинок згідно статті 358 ЦК України належить позивачу і відповідачам на праві спільної часткової власності.

На даний час відповідачі користуються усім будинковолодінням в цілому. Між сторонами по справі існує спір про визнання недійсним згаданого заповіту, що підтверджується ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2018 року про відкриття провадження у справі (а.с.27) та поясненнями відповідача.

Судом також встановлено, що відповідачі по справі чинять позивачу перешкоди у доступі до належної їй 1/4 частки зазначеного житлового будинку, а саме не надають ключів від вхідних дверей, у зв`язку з чим вона не може розмістити свої речі у будинку, не допускають до належного їй майна, добровільно вселити ОСОБА_3 відмовляються.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачі по справі будучи фактичними співвласники житлового будинку, здійснюють перешкоди позивачу ОСОБА_3 у користуванні належною їй часткою спірного житлового будинку. Враховуючи те, що право власності є непорушним, позивач має право проживати у спірному помешканні, має право на користування даним помешканням та вільного безперешкодного доступу до спірного будинку.

Суд дійшов правильного висновку про задоволення позову в даній справі шляхом вселення позивача до спірного житлового будинку та зобов`язання відповідачів не чинити перешкод позивачу в користуванні будинковолодінням.

З огляду на наведене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про безпідставність вказівки суду першої інстанції про належність спірного будинковолодіння на праві власності позивачу та відповідачам, а відтак відсутність правових підстав для застосування до даних правовідносин положень статті 358 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною п`ятою статті 1258 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частинами першою та другою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Отже, враховуючи ту обставину, що на даний час згаданий заповіт, яким покійна баба позивача ОСОБА_6 заповіла відповідачам по справі 3/4 частки вказаного житлового будинку, не визнаний у судовому порядку недійсним, тому з огляду на наведені норми права, спадщина відповідачам фактично належить з часу відкриття спадщини і вони разом із позивачем є співвласниками спірного житлового будинку, при тому що у передбаченому порядку їхнє право власності на успадковану частину будинковолодіння не зареєстроване.

Крім того необґрунтованими є покликання відповідачів на існування неприязних відносин з позивачем через наявність судових проваджень, відсутність у них іншого житла, наявність їх речей у житловому будинку та непроживання позивача в м. Луцьку, оскільки це не спростовує встановлених судом обставин щодо вчинення ними позивачу як власнику перешкод у користуванні належним їй майном.

Оскарження в апеляційному порядку рішення суду, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 само по собі свідчить про небажання відповідачів щодо проживання позивача у спірному будинковолодінні та користування ним на рівні з відповідачами.

Пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника в суді апеляційної інстанції про недоведеність факту чинення перешкод позивачу у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є голослівними та спростовуються наявними у справі доказами, яким суд дав правильну правову оцінку.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: