ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 2-1879/10

провадження № 22-ц/818/217/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкова О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2, заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія», з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія» на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2018 року, постановлену в складі судді Подус Г.С., -

установив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (ВПВР ДДВС МЮ України) ОСОБА_2, мотивуючи яку зазначив, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року з нього на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») стягнуто заборгованість за договором про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки від 18 жовтня 2005 року та додаткової угоди до нього від 12 березня 2008 року у розмірі 467 512,59 дол. США, що в еквіваленті становить 3 736 828,13 грн, та заборгованість за договором про відкриття банківського карткового рахунку та обслуговування платіжної карки від 07 квітня 2008 року у розмірі 450 297,93 євро, що в еквіваленті становить 4 740 547,48 грн.

Постановою головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України ОСОБА_2В від 14 грудня 2017 року відкрито провадження № 55393614 з примусового виконання виконавчого листа № 638/4258/13-ц, виданого 06 червня 2016 року Дзержинським районним судом м. Харкова на підставі вищевказаного судового рішення.

Посилаючись на те, що сума стягнення за виконавчим листом № 638/4258/13-ц, визначена рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2013 року, становить 8 477 375, 61 грн., що є меншим за 20 млн. грн., чинним законодавством не наділено державного виконавця повноваженнями змінювати суму заборгованості, підстави для перерахунку суми заборгованості, розрахованої та визначеної у рішенні суду відсутні, а тому виконання судового рішення від 27 вересня 2013 року не підвідомче ВПВР ДДВС МЮ України, з урахуванням уточнених у липні 2018 року вимог, ОСОБА_1 просив поновити йому строк на оскарження дій державного виконавця, визнати дії головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України ОСОБА_2 щодо відкриття виконавчого провадження № 55393614 неправомірними, скасувати постанову головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України ОСОБА_2 від 14 грудня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 55393614, а також скасувати постанови головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України ОСОБА_2 про арешт майна від 14 грудня 2017 року, про арешт коштів боржника від 11 січня 2018 року, 16 січня 2018 року, 19 січня 2018 року та 06 лютого 2018 року, про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 06 лютого 2018 року, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 05 березня 2018 року, про розшук майна боржника від 05 березня 2018 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано дії головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України ОСОБА_2 щодо відкриття виконавчого провадження №55393614 неправомірними. Скасовано постанову головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України ОСОБА_2 від 14 грудня 2017 року про відкриття виконавчого провадження №55393614. В іншій частині у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія» (ТОВ «Українська металургійна компанія»), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив ухвалу скасувати, постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заявленої ОСОБА_1 скарги відмовити.

Скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено ТОВ «Українська металургійна компанія» про час та місце розгляду справи, чинним законодавством не передбачено подання уточненої скарги на дії державного виконавця, скаргу подано з пропуском передбаченого ст. 449 ЦПК України строку, сума боргу ОСОБА_1 за виконавчим листом, виданим 06 червня 2016 року Дзержинським районним судом м. Харкова на підставі рішення цього ж суду від 27 вересня 2013 року, на час відкриття виконавчого провадження становила 27 535 120 грн, тобто більше 20 000 000 грн., а тому відповідно до п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року виконавче провадження підвідомче відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у зв'язку з чим відсутні передбачені законом підстави для визнання дій державного виконавця неправомірними та відповідно задоволення заявленої ОСОБА_1 скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2016 року, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки від 18 жовтня 2005 року та додаткової угоди до нього від 12 березня 2008 року у розмірі 467 512,59 дол. США, що в еквіваленті становить 3 736 828,13 грн, та 4 заборгованість за договором про відкриття банківського карткового рахунку та обслуговування платіжної карки від 07 квітня 2008 року у розмірі 450 297,93 євро, що в еквіваленті становить 4 740 547,48 грн.

Постановою головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України ОСОБА_2В від 14 грудня 2017 року відкрито провадження № 55393614 з примусового виконання виконавчого листа № 638/4258/13-ц, виданого 06 червня 2016 року Дзержинським районним судом м. Харкова на підставі вищевказаного судового рішення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 22 травня 2018 року, замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа 638/4258/13-ц, виданого 06 червня 2016 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за договором № ЕIVXP 000477 та договором-анкетою № 5006712 з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Українська металургійна компанія».

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2013 року визначено суму стягнення ОСОБА_1 у національній валюті України гривні, розмір якої не перевищує 20 000 000 грн, державного виконавця не наділено правом змінювати визначену судовим рішенням суму заборгованості, а тому виконавче провадження не підвідомче ВПВР ДДВС МЮ України, у зв'язку з чим дії державного виконавця вказаного відділу щодо відкриття виконавчого провадження є неправомірними, постанова про відкриття виконавчого провадження підлягає скасуванню у судовому порядку.

Проте погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (Закон № 1404-VIII) в редакції, яка була чинною на час прийняття постанови державним виконавцем, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII)

Статтею 24 Закону № 1404-VIII встановлено вичерпний перелік місця відкриття виконавчого провадження. Так, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону № 1404-VIII.

Так, відповідно до ч.ч. 1 -3 вказаної статті у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, які мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобовязує їх продати протягом семи робочих днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. У разі якщо такі кошти розміщені в банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобовязує їх перерахувати протягом семи робочих днів такі кошти до банку або іншої фінансової установи за вибором виконавця, що має таке право, для їх реалізації відповідно до частини першої цієї статті. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2013 року стягнуто зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 18 жовтня 2005 року у розмірі 467 512,59 дол. США, що в еквіваленті становить 3 736 828,13 грн, та заборгованість за договором від 07 квітня 2008 року у розмірі 450 297,93 євро, що в еквіваленті становить 4 740 547,48 грн.

Отже, судовим рішенням визначено суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення.

Тобто, визначаючи характер та розмір грошового зобов'язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Пунктом 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, встановлено, що відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню зі ОСОБА_1 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2013 року, визначена вказаним рішенням у національній валюті України гривні та не перевищує розміру, передбаченого п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, а саме двадцяти мільйонів гривень, та у державного виконавця відсутні повноваження змінювати розмір заборгованості, встановлений у рішенні суду.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував правової позиції, викладеної ОСОБА_3 Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справа № 761/12665/14-ц, відповідно до якої ОСОБА_3 Верховного Суду погодилась з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17.

Оскільки сума зобовязання ОСОБА_1 за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2013 року визначено в іноземній валюті та за здійсненим державним виконавцем перерахунком у національну валюту України гривню становить більше двадцяти мільйонів гривень, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що дії державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України щодо відкриття виконавчого провадження є неправомірними, а постанова про відкриття виконавчого провадження підлягає скасуванню в судовому порядку.

В частині відмови у задоволенні скарги рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині не перевірялась.

За таких обставин апеляційна скарга ТОВ «Українська металургійна компанія» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення скарги скасуванню, з прийняття нової постанови про відмову у задоволення скарги ОСОБА_1 в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 375, 376, 381 384, 447 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія» задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2018 року в частині визнання дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 щодо відкриття виконавчого провадження № 55393614 неправомірними та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 14 грудня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 55393614 скасувати, прийняти нову постанову про відмову ОСОБА_1 у задоволенні скарги в цій частині.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_4