Дата документу 06.03.2019 Справа № 337/5281/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/5281/17Головуючий у 1-й інстанції Кучерук І.Г. Повний текст рішення складено 14.12.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/1025/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника Штенгелова Олександра Володимировича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-7), в якому просив стягнути заборгованість за договором позики в сумі 3000 Євро, проценти за користування позикою в розмірі 1975,03 Євро, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 283,06 Євро, усього 5258,09 Євро, а також сплачені судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5, і після її смерті відкрилась спадщина, у зв'язку з чим позивач звернувся з заявою про її прийняття до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Гура М.Г., за тих обставин, що він є сином померлої та спадкоємцем першої черги за законом. В подальшому було видано свідоцтво про право на спадщину. Відразу ж після смерті матері, було виявлено в документах спадкодавця договір позики, у вигляді боргової розписки де зазначалося, що 30 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_2 під розписку позичила у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 3000 Євро, які зобов'язувалась повернути до 30 жовтня 2014 року. Позивач вважає, що у зв'язку зі смертю ОСОБА_5, до нього як спадкоємця за законом перейшли всі права та обов'язки, як кредитора за борговою розпискою. 05.11.2017 року на адресу відповідача було направлено лист вимогу, де запропоновано повернути борг до 10 грудня 2017 року в добровільному порядку та зазначено, що у іншому випадку буде вимушений звернутися до суду, але жодної відповіді від ОСОБА_2 не отримав. Оскільки, між ОСОБА_5 та відповідачем при укладенні договору не було передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентної позики, то він, як спадкоємець, має право на одержання процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті щомісяця до дня повернення позики у розмірі 1975,03 Євро, за період з 30.10.2013 року до 22.12.2017 року. Також, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання становить 283,06 Євро за період з 31.10.2013 року до 22.12.2017 року. Вважає, що відповідач, за неналежне виконання своїх зобов'язань згідно договору позики повинен сплатити суму позики у розмірі 3000 Євро, проценти за користування позикою, у розмірі 1975,03 Євро, та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 283,06 Євро, а разом 5258,09 Євро.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 18) провадження у цій справі відкрито.

У подальшому представник позивача - Фельський С.Л. подав заяву від 02 листопада 2018 року про уточнення позовних вимог (а.с. 152-155), в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 2215,12 Євро, проценти за користування позикою у розмірі 1738,65 Євро, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 253,73 Євро, у загальній сумі 4207,23 євро.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року (а.с. 164) в прийнятті до судового розгляду заяви представника позивача - Фельського С.Л. від 02 листопада 2018 року про уточнення позовних вимог у цій справі відмовлено.

У судовому засіданні 05 грудня 2018 року представником позивача Фельським С.Л. подано суду першої інстанції заяву про відмову позивача від частини позовних вимог у частині стягнення з відповідача 1050,56 Євро. (а.с.163).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року (а.с. 165) прийнято відмову позивача від частини позовних вимог.

Провадження в частині стягнення заборгованості у розмірі 1050,56 Євро - закрито.

Зазначена ухвала суду першої інстанції учасниками цієї справи в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала чинності.

Залишено до розгляду позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 2215,12 Євро, проценти за користування позикою в розмірі 1738,65 Євро, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 253,73 Євро, усього 4207,53 Євро.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року (а.с. 173-176) позовні вимоги ОСОБА_4 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн. НОМЕР_1, АДРЕСА_1), на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, іпн. НОМЕР_2, АДРЕСА_2), заборгованість за договором позики в розмірі 2215,12 Євро, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 269,41 Євро, 3% річних в розмірі 182,43 Євро, а всього 2666,96 Євро (що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, станом на 05.12.2018 року становить 85582,75 грн.).

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн. НОМЕР_1, АДРЕСА_1), на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, іпн. НОМЕР_2, АДРЕСА_2) понесені судові витрати, у вигляді сплаченого судового збору, в розмірі 1101,25 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_4 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника Штенгелова О.В. у своїй апеляційні скарзі (а.с. 180-183) просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с.187).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 194) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 196).

Позивач ОСОБА_4 через свого представника подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (а.с. 205-209).

У судове засідання 06 березня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с.202, 204) сторони у цій справі - позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання сторін у цій справі - позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю їх представників - адвокатів Фельського С.Л. (а.с. 51-52) та Штенгелова О.В. (а.с. 27-29).

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі:

- представника відповідача - ОСОБА_2 - Штенгелова О.В., який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що позивач дізнався одразу після смерті матері у грудні 2016 року про позику, строк позовної давності для повернення якої збіг 30.10.2017 року, ОСОБА_2 повернула борг матері позивача за життя останньої у строк, встановлений в розписці до 30.10.2014 року, проте письмових доказів цього немає, булі довірительні відносини між сторонами, відповідач визнає, що оригінал розписки залишився у померлої матері позивача, відповідач не заявляла свідків та не визнає, що повертала борг у липні 2016 року 500 Євро та 7900 грн. на похоронах у грудні 2016 року, показами свідків позивачів не можна підтверджувати повернення боргу відповідачем ОСОБА_2; позивач знав, що ним пропущений 3-річний строк позовної давності, проте, він після цього у листопаді 2017 року надсилав «надуману» вимогу відповідачу про повернення коштів, а до суду звернувся із вищезазначеним позовом лише у грудні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про поновлення цього строку позивач суд першої інстанції у цій справі не просив; відповідач у суді першої інстанції через нього, як представника, просила застосувати строк позовної давності як підставу для відмови позивачу у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, проте, суд першої інстанції безпідставно не звернув на це належної уваги;

- представника позивача ОСОБА_4 - Фельського С.Л., який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що про позику його довіритель дізнався у грудні 2016 року, десь протягом двох тижнів після смерті матері (ІНФОРМАЦІЯ_3), письмових доказів на підтвердження повернення боргу відповідачем у липні 500 Євро та 7900 грн. на похоронах у позивача немає; позивач у цій справі не просив суд першої інстанції поновити йому 3-річний строк позовної давності, оскільки він вважав, що останній ним не пропущений з грудня 2016 року - з моменту, коли позивач дізнався про позику; з грудня 2016 року він почав збігати для позивача, оригінал розписки відповідача від 30.10.2013 року зберігається досі на руках у позивача, надав цей оригінал розписки апеляційному суду для огляду у судовому засіданні,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши оригінал розписки відповідача від 30.10.2013 року, наданий представником позивача, посвідчивши відповідність наявної у матеріалах цієї справи копії розписки (а.с. 14) оригіналу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника Штенгелова О.В. підлягає у цій справі задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача частково у цій справі, керувався ст. ст. 261, 625, 1046-1050, 1216 ЦК України, ст. ст. 12 - 13, 89, 141, 229, 263-265, 354-355 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задоволення; оскільки, за твердженнями позивача про наявність договору позики у вигляді розписки він дізнався відразу після смерті матері у виявлених документах; відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; враховуючи те, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та позивач приймав заходи щодо повернення боргу, звернувся до суду 27.12.2017 року, також фактичних даних які б спростовували твердження позивача відносно моменту виявлення договору позики, суду не надано, то суд першої інстанції вважав, що позивачем не був пропущений строк позовної давності, на який посилається відповідачка.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Має місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права; висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Так, встановлено, що 30.10.2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 укладений договір позики на суму 3000 Євро зі строком повернення до 30.10.2014 року (розписка позичальника ОСОБА_2 від 30.10.2013 року, копія а.с. 14).

Тлумачення ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть, копія а.с. 10).

Єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_5, який прийняв спадщину, є її син - позивач у цій справі - ОСОБА_4 (а.с.12, фотокопія спадкової справи (а.с. 80-111).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Встановлено, що оригінал вищезазначеної розписки відповідача від 30.10.2013 року знаходиться на руках у спадкоємця - позивача ОСОБА_4, що у тому числі визнається сторонами у цій справі (ст. 81 ч. 2 ЦПК України).

Належні, допустимі (письмові) докази того, що ОСОБА_2 повернула спадкодавцеві ОСОБА_5 чи спадкоємцеві ОСОБА_4 будь-які кошти на погашення вищезазначеної позики з 30.10.2013 року у сумі 3000 Євро відсутні.

Суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги у цій справі покази свідків з боку позивача (а.с.48) - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.138-139), надані в судовому засіданні 08.10.2018 року, які підтверджували начеб - то те, що відповідач ОСОБА_2 повернула у липні 2016 року 500 Євро та 7900 грн. на похоронах у грудні 2016 року, що відповідач ОСОБА_2 у цій справі у суді першої інстанції через свого представника категорично заперечувала, не визнала.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року (а.с. 164) в прийнятті до судового розгляду заяви представника позивача - Фельського С.Л. від 02 листопада 2018 року про уточнення позовних вимог у цій справі відмовлено.

У судовому засіданні 05 грудня 2018 року представником позивача Фельським С.Л. подано суду першої інстанції заяву про відмову позивача від частини позовних вимог у частині стягнення з відповідача 1050,56 Євро (а.с.163).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року (а.с. 165) прийнято відмову позивача від частини позовних вимог.

Провадження в частині стягнення заборгованості у розмірі 1050,56 Євро - закрито.

Зазначена ухвала суду першої інстанції учасниками цієї справи в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала чинності.

Залишено до розгляду у цій справі позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 2215,12 Євро, процентів за користування позикою в розмірі 1738,65 Євро, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 253,73 Євро, усього 4207,53 Євро. (а.с. 163).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених вимог (ст. 13 ч. 1 ЦПК України).

Так, при вищевикладених обставинах, встановлено, що права ОСОБА_4, як правонаступника прав та обов'язків спадкодавця ОСОБА_5 порушені.

Останній мав право на стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у сумі 3000 Євро, процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 30.10.2013 року і до 30.10.2014 року, а також 3 % річних з 30.10.2013 року і до 22.12.2017 року на суму позики та відсотки за період з 30.10.2013 року і до 30.10.2014 року.

Однак, позивач у цій справі у суді першої інстанції заявив та підтримав лише частину з цих вимог у цій справі (а.с. 163).

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із тим, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позивачем ОСОБА_4 у цій справі позов 27.12.2017 року подано з пропуском 3-річного загального строку позовної давності для стягнення основного боргу у вигляді суми позики та відсотків на рівні облікової ставки НБУ за користування позикою з 30.10.2013 року по 30.10.2014 року, який збіг 30.10.2017 року.

Підстави, передбачені ст. 264 ЦК України, які свідчать про переривання перебігу строку позовної давності у цій справі відсутні.

За змістом вимог ст. 267 ч. ч. 3, 4 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач ОСОБА_2 просила суд першої інстанції через свого представника Штенгелова О.В. застосувати позовну давність в якості відмови для задоволення позову позивача у цій справі (заява а.с. 60-61, 113-114).

Нарахування відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ після закінчення строку договору позики - 30.10.2014 року з боку ОСОБА_4 взагалі є безпідставним у цій справі, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18), який суд першої інстанції мав враховувати в силу вимог ст. 264 ч. 4 ЦПК України.

Оскільки, після спливу визначеного договором строку позики …право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечується ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Проте, з урахуванням звернення позивача у цій справі із вищезазначеним позовом до суду дише 27.12.2017 року та закінчення строку дії договору позики 30.10.2014 року, 3-річний строк позовної давності для стягнення суми позики та відсотків за період з 30.10.2013 року по 30.10.2014 року збіг 30.10.2017 року, а в силу вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (3% річних).

За твердженнями позивача, про наявність договору позики у вигляді розписки, він дізнався відразу після смерті матері, у виявлених документах.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Проте, у даному випадку позивач ОСОБА_4 є правонаступником прав та обов'язків позикодавця ОСОБА_5 за вищезазначеним договором позики від 30.10.2013 року.

Оскільки, в силу вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1268 ч. 5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При цьому, не має зовсім значення, що ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріуса 16.06.2017 року (а.с.12).

У даному випадку до позивача ОСОБА_4, як спадкоємця за законом, після смерті спадкодавця ОСОБА_5 перейшло право на спадщину у вигляді вищезазначених позичених, але неповернутих ОСОБА_2 коштів 3000 Євро та право на вимогу до останньої про стягнення неповернутої суми позики, відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ з 30.10.2013 року по 30.10.2014 року і 3 % річних на суму основного боргу з 30.10.2014 року і до 22.12.2017 року (в межах позовних вимог позивача) з часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3, про яку він дізнався одразу після смерті матері у грудні 2016 року.

Таким чином, у ОСОБА_4 з грудня 2016 року і до 30 жовтня 2017 року було достатньо часу для того, щоб звернутись до суду із вищезазначеним позовом до позичальника ОСОБА_2

Однак, ОСОБА_4 не скористався цим своїм правом без поважних причин.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Усі дії, вчинені позикодавцем ОСОБА_5 до вступу правонаступника ОСОБА_4 за вищезазначеним договором позики із ОСОБА_2 є обов'язковими для позивача ОСОБА_4 так само, як вони були обов'язкові для ОСОБА_5, як особи, яку він замінив.

Так, для ОСОБА_5 при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи строк позовної давності для стягнення заборгованості за вищезазначеним договором позики від 30.10.2013 року збігав 30.10.2017 року. Таким чином, такий строк збігав і до позивача ОСОБА_4 у цій справі.

Зазначена категорія справ (стягнення заборгованості за договором позики, який містить конкретний строк для повернення позики) не передбачає обов'язкового в силу закону вжиття заходів досудового врегулювання спору.

Тому, безпідставним є посилання позивача в особі його представника у цій справі на те, що до свого звернення до суду із вищезазначеним позовом лише 27.12.2017 року він - ОСОБА_4 05.11.2017 року вживав заходи досудового врегулювання спору із позичальником - відповідачем ОСОБА_2, зокрема: надсилав їй лист - вимогу 05.11.2017 року (а.с.13).

Цим листом-вимогою позовна давність для позивача ОСОБА_4 не могла перериватись і не поривалась, оскільки вищезазначений договір сторін містив конкретний строк для повернення позики - до 30.10.2014 року. І станом на 05.11.2017 року 3-річний (загальний) строк позовної давності для стягнення основної суми боргу у вигляді суми позики 3000 Євро та відсотків на рівні облікової ставки НБУ за період з 30.10.2013 року по 30.10.2014 року вже збіг, про що достовірно мало бути відомо позивачеві ОСОБА_4

Проте, позивач ОСОБА_4 у своєму позові чи окремо у цій справі не заявляв клопотання про поновлення йому строку позовної давності, а тому останнє не могло бути і не було предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі.

Строк позовної давності є матеріальним, а не процесуальним строком (глава 19 ЦК України). А тому, сплив останнього за заявою відповідача є підставою для відмови у позові позивача, а не для залишення останнього без розгляду у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, сторонами апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в особі представника Штенгелова О.В. ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника Штенгелова О.В. слід задовольнити, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги відповідача при вищевикладених обставинах, позивач ОСОБА_4 не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 у цій справі будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Разом із тим, з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у належному розмірі 2024,66 грн. (належний розмір (розрахунок а.с. 188), сплачено відповідачем 1652,00 грн. (а.с. 184) + 373,00 грн. (а.с. 191) =2025,00 грн.)

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника Штенгелова Олександра Володимировича задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2018 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у цій справі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 2024,66 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 11.03.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.