ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголова В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12 березня 2019 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту рішення - 12 березня 2019 року) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду із вказаним позовом, просило ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у сумі 72 261 грн. 63 коп., з яких 14 620 грн. 91 коп. - заборгованість за кредитом; 9 120 грн. 25 коп. - заборгованість за процентами; 2 904 грн. 90 коп. - заборгованість за комісією; 45 615 грн. 57 коп. - штрафні санкції, а також - витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762 грн.

Заявлені вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним кредитним договором.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 12 березня 2019 року позов ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у сумі 72 261,63 грн. Вирішено питання судових витрат (а.с.44-46).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. (а.с.86-87)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції належним чином не повідомив її про день і час розгляду справи, при розгляді справи поверхнево оцінив надані докази, а саме: не звернув уваги відсутність доказів правонаступництва, відсутність у справі кредитного договору та відсутність доказів наявності самого боргу.

Також вказувала на те, що суд першої інстанції при вирішенні справи по суті не застосував строків позовної давності та стягнув комісію та штрафи, що суперечить абз.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст.21 ЗУ «Про споживче кредитування».

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

На підставі ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Ураховуючи, що згідно з ч.1 ст.8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Полтавського апеляційного суду.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення місцевого суду скасувати з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 та ч.3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 10.09.2013 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» і ОСОБА_1 підписали пропозицію укласти договір (оферта) № GP - 5049823, згідно якого банк надає останній кошти у розмірі 17 431,36 грн., з яких: 14 335 грн. - на загальні споживчі цілі, 3 096 грн. 36 коп. - в оплату договору страхування, з розрахунку 15% річних на строк 36 місяців, тобто до 10.09.2016 року (а.с.9).

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана пропозиція укласти договір (оферта) разом з умовами надання кредиту фізичним особам складає між нею і Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у пропозиції та на умовах кредитування (а.с.11).

ПАТ Банк «Ренесанс Капітал» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до статуту ПАТ «Перший Український міжнародний банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ Банк «Ренесанс Капітал» (а.с.29-31).

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором 10.05.2017 року банк направив письмову вимогу (повідомлення) ОСОБА_1 за адресою її місця проживання з проханням погасити наявну заборгованість (а.с.12).

Згідно довідки про стан та історію заборгованості ОСОБА_1 заборгованість за договором (оферта) №GP - 5049823 за станом на 14.12.2018 року становить 72 261 грн. 63 коп., з яких:

14 620 грн. 91 коп. - заборгованість за кредитом;

9 120 грн. 25 коп. - заборгованість за процентами,

2 904 грн. 9 коп. - заборгованість за комісією,

45 615 грн. 57 коп. - штрафні санкції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин, на які посилався Банк в обґрунтування заявлених вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Щодо правонаступництва.

Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно з положеннями статті 107 ЦК України, якою закріплено порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення, після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу). Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

Відповідно до положень статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в порядку, передбаченому статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», тобто запису про припинення юридичної особи.

Отже, відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов`язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи попередника з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно копії статуту ПАТ «ПУМБ» від 12.12.2016 року останній є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» в результаті реорганізації АТ «Банк Ренесанс капітал» шляхом приєднання до банку згідно рішення загальних зборів акціонерів банку (протокол № 68 від 14 березня 2015 року) та згідно рішення єдиного акціонера АТ Банк Ренесанс Капітал» (а.с.29-31).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 19.07.2016р. ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» (а.с.19-27).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд визнає доведеним належними і допустимими доказами факт правонаступництва позивача у правовідносинах, що виникли у межах кредитного договору, укладеного 10.09.2013 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» і ОСОБА_1

Щодо не укладання договору.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ст.630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Згідно ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 підписала Пропозицію укласти договір (оферта) (а.с.9), графік платежів (а.с.9 зворот), Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків (а.с.10-11), отже слід виходити з того, що сторони - Банк і ОСОБА_1 , у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості зі сплати комісії.

Відповідно до положень абз.3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на 10.03.2013 року кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Статтею 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року за № 168, який діяв на момент спірних правовідносин: «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь за дії, які банк здійснює на власна користь (ведення справи, договори, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо)».

У кредитному договорі, що укладений 10.09.2013 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» і ОСОБА_1 , встановлений обов`язок позичальника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитного ліміту, проте не зазначено, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику.

Оскільки недійсність умови кредитного договору, якою встановлена плата за обслуговування кредиту (комісія) без визначення її змісту, прямо передбачена законом (абз.3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»), то вимога Банку про стягнення комісії ґрунтується на нікчемній умові договору (ч.2 ст.215 ЦК України), у зв`язку з чим не може бути задоволена.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року при розгляді справи № 553/4163/15-ц.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо незаконності вимоги стягнення комісії.

Щодо вимоги про стягнення штрафних санкцій.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на ст.21 ЗУ «Про споживче кредитування», але апеляційний суд такі доводи вважає безпідставними, так як цей закон набрав чинності 10.06.2017 року, у пункті другому розділу IV якого зазначено, що дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після набрання чинності цим Законом. Отже, норми цього Закону не можуть застосовані до спірних правовідносин.

За приписами ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з позовної заяви Банком заявлена вимога про стягнення 45 615 грн. 57 коп. штрафних санкцій, при цьому у позові зроблено посилання на ст.549 ЦК України і п.6.2 Розділу 2 Загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунків.

Статтею 549 ЦК України визначено зміст поняття неустойки (штраф і пеня).

У пункті 6.2 Загальних умов … встановлена відповідальність позичальника за прострочення сплати кредиту, процентів, комісії у виді штрафу у розмірі 10% за кожен випадок прострочення.

Абзацом третім п.8.3 Загальних умов … встановлена відповідальність позичальника у виді сплати 20% річних від суми простроченої заборгованості в порядку ст.625 ЦК України.

У самому позові відсутній розрахунок, з якого можна було б встановити порядок і підстави нарахування неустойки: що вона включає (штраф за п.6.2 чи 20% за п.8.3), за який період і на яку суму прострочення нарахована, тощо. Довідка про стан та історію заборгованості також не містить зазначених відомостей (а.с.16-17).

За таких обставин вимога про стягнення штрафних санкцій не є доведеною належними, достовірними і достатніми доказами, отже вона не підлягає задоволенню.

Щодо позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа № 200/11343/14-ц) сформульована правова позиція, згідно якої якщо відповідач не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді і у справі ухвалено заочне рішення, то цей факт є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, повістка, направлена ОСОБА_1 , повернулася до суду першої інстанції неврученою у зв`язку із закінченням строку зберігання поштового відправлення (а.с.42,43), отже відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи у розумінні приписів ст.130 ЦПК України.

У заяві про перегляд заочного рішення (а.с.61) і в апеляційній скарзі відповідачем заявлено про застосування позовної давності, отже апеляційній суд перевіряє наявність підстав для застосування наслідків, передбачених ч.4 ст.267 ЦК України у спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14) викладена правова позиція, згідно якої якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Умовами кредитного договору, укладеного між Банком і ОСОБА_1 , встановлений обов`язок позичальника погашати заборгованість за кредитом шляхом сплати щомісячних внесків у рівних сумах (921 грн. 43 коп.), окрім останнього платежу (921 грн. 22 коп.), кожен з яких включає плату по кредиту, плату по відсоткам і плату з комісії (а.с.9 зворот).

Таким чином, початок перебігу строку позовної давності слід обчислювати за кожен щомісячний платіж окремо.

Банк звернувся до суду з позовом 22 грудня 2018 року, отже трирічний строк позовної давності охоплює період з 22 грудня 2015 року по 10 вересня 2016 р. (дата закінчення строку дії договору).

Таким чином, з відповідача необхідно стягнути на користь банку заборгованість зі сплати тіла кредиту і заборгованість зі сплати процентів за період з січня 2016 року по вересень 2016 року (включно) згідно графіку, а саме 5 132 грн. 34 коп. тіло кредиту і 345 грн. 07 коп. проценти, а всього 5 477 грн. 41 коп.

Здійснюючи розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд виходить з такого.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що банк, подаючи позовну заяву, до суду сплатив 1 762 грн. судового збору (а.с.6)

Позовні вимоги банку задоволено частково на 07,57 % .

Таким чином, ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» має право на відшкодування за рахунок ОСОБА_1 1 762 : 100% х 07,57 % = 133 грн. 38 коп. судових витрат.

При апеляційному оскарженні рішення ОСОБА_1 сплачено 2 643 грн. судового збору (а.с.92-93)

Апеляційну скаргу задоволено частково на 100% - 07,57 % = 92,43 % .

Таким чином, ОСОБА_1 має право на відшкодування за рахунок ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» 2 643 : 100% х 92,43 % = 2 442 грн. 92 коп. судових витрат.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 133 грн. 38 коп., а з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 442 грн. 92 коп., то, враховуючи приписи ч.10 ст.141 ЦПК України, з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 2 442,92 - 133,38 = 2 308,62 грн., а також звільнити ОСОБА_1 від обов`язку сплачувати ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» частину судового збору.

Керуючись ст.141, ст.367, ст.374 ч.1 п.2, ст.376 ч.1 п.1,3,4, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12 березня 2019 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 5 477 грн. 41 коп., з яких: 5 132 грн. 34 коп. - заборгованість за кредитом та 345 грн. 07 коп. - заборгованість за процентами.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений останнім при подачі апеляційної скарги в розмірі 2 308 грн. 62 коп..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий: О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош

В.М. Триголов