Справа № 303/6445/18
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі : головуючого судді Довжанин В.М.

секретар Фозекош І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мукачево цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсними додаткової угоди та внесення змін до кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсними додаткової угоди та внесення змін до кредитного договору.

Позов мотивує тим, що 21.03.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитжу «УКРСОЦБАНК» та позивачем укладено Договір кредиту №305/33-Ж-07.

Відповідно до умов даного договору позивач надав відповідачу кредит для поточних потреб в сумі 15000,00 доларів США, зі сплатою 13,0 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 20 березня 2О12 року.

Відповідно до додаткової угоди №1 про внесення змін до кредитного договору 305/33-Ж-07 від 21.03.2007 року сторони домовились з 20.10.2008 року встановити процентну ставку на рівні 15% річних.

10.05.2007 року Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року було більш деталізовано обов'язки банків які останні були зобов'язані дотримуватись при видачі споживчих кредитів.

В даному випадку наявне порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 р. при укладенні додаткової угоди № 1 про внесення змін до договору кредиту № 305/33-07 від 21 березня 2007 року.

Частиною 1 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу, а тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 p., у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе саме споживач.

Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» поклав на позивача, як позичальника, ризики курсових коливань валюти чим збільшив ціну договору, наслідком чого став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, установив обов'язкові для споживача умови несення валютних ризиків, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, що є несправедливими умовами договору про надання споживчого кредиту.

Таким чином, умови кредитного договору про обов'язковість повернення позичкових грошових коштів саме в іноземній валюті незалежно від тієї обставини, що курс валюти зріс та відбулося підвищення вартості кредиту є несправедливими.

Згідно ч. 1, ч. 2, п. ю ч. з ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

При вирішенні спору суд повинен виходить із основних засад захисту прав споживачів відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», однією з яких є презумпція, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Чинне цивільне законодавство не містить норму, якою закріплено положення, що валютні ризики в разі укладення кредитного договору в іноземній валюті покладено саме на позичальника. Таким чином, в існуючих межах нормативно-правового регулювання покладення валютних ризиків на позичальника можливо лише за умови дотримання банком вимог п. 3-8- Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 p., в частині того, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе саме споживач. А також у випадку, якщо сторони узгодили пряме застереження про валютні ризики у самому кредитному договорі.

Отже із тексту договору кредиту № 305/33-Ж-07 від 21.03.2007 року однозначно не вбачається, що валютні ризики повинен нести споживач. Більш того, текст основного договору не містить жодних посилань на те, що такі ризики можуть настати у майбутньому.

Ні при укладенні додаткової угоди про внесення змін до договору кредиту №305/33-Ж-07 від 21.03.2007 року ні при укладенні до додаткової угоди № І про внесення змін до договору кредиту № 305/33-Ж-07 від 21 березня 2007 року Банком не попереджено позивача про валютні ризики, чим не дотримано вимог п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю, та подав відзив на позовну заяву, кий мотивував тим, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15 рн./2011 вбачається, що п. 22, 23 ст.1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від ІНФОРМАЦІЯ_1, з наступними змінами, у взаємозвязку положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 1 . ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки Про кінець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципам добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків па шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз казаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно із ст. 55 ЗУ «Про захист прав споживачів» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Позивач у своїй позовній заяві посилається на п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. у разі надання кредиту, в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе саме споживач. Однак, є незрозумілою позиція позивача з посиланням на цей пункт, оскільки предметом позову є додаткова угода про збільшення відсоткової ставки. Валютні ризики стосуються саме видачі кредиту. Крім того, в п 2.6 Кредитного договору зазначено: ... кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів та комісії, визначених, відповідно в п.п. 1.1 та 3.3.16 цього Договору. Відповідно до п. 2.6.1» про намір змінити розмір процентів ... Кредитор зобовязаний повідомити позичальника не пізніше, ніж за 10 робочих днів до дати початку їх застосування, а також падати для укладення відповідну додаткову угоду». Відповідно до 2.6.3 «у разі, якщо позичальник не погодився з запропонованими Кредитором розмірами процентів..., він зобов'язаний протягом строку, зазначеному в п. 2.6.1 цього Договору . повернути Кредитору існуючу заборгованість за Кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції в повному обсязі».

Отже, враховуючи вище наведені пункти Кредитного договору та враховуючи те, то можливість підвищення процентної ставки та умови було погоджено сторонами при укладенні такого, з боку Кредитора не було здійснено ніяких порушень, а тому немає жодних підстав для визнання Додаткової угоди недійсною. Крім того, позивачем відповідно до п. 2.6.3 не було повернуто Кредитору існуючу заборгованість за Кредитом, відсотками і т.п., а отже ним визнано факт підняття процентної ставки, про що свідчить і його підписи на додатковій угоді.

У відповідності до п. 2.4 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», кредитор отримав письмове підтвердження про ознайомлення позивача із детальним розписом сукупної вартості кредиту, що підтверджується підписом позичальника на такому. Крім того слід взяти до уваги той факт, що Додаткова угода № 1. яка є предметом спору, була укладена між сторонами 22.10.2008 року, а 31.07.2009 року було укладено ще одну Додаткову угоду про внесення змін до Договору кредиту, згідно якої внесено зміни до кредитного договору, а саме встановлено новий графік погашення кредиту також із відсотковою ставкою 15% річних, крім того в той же день було укладено додатковий правочин про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 305/33-Ж-07, згідно якого сторони не раз погодили відсоткову ставку в розмірі 15% річних.

Отже, при укладенні Додаткової угоди до кредитного договору сторони погодили його умови, позивач засвідчив, що надана йому банком інформація с повною, доступною і достовірною, що підтвердив своїм підписом.

Також слід звернути увагу суду на той факт, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, а відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг строків позовної давності починається з моменту коди особа довідається про порушення своїх прав».

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом дише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

12.11.2018 року від відповідача надійшла відповідь на відзив, яку мотивував, що посилання представника відповідача на норми закону не можуть бути застосовані до даних правовідносин тому, що дані норми діють тільки при укладенні договорів, а не під час їхнього подальшого виконання, та на те, що можливість підняття ставки було погоджено сторонами, а тому банк дотримався норм закону.

Сторони в судове засідання не зявилися, повідомлялися належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, від представника відповідача надійшла заява про розгляд позову без їх участі, в задоволенні позову відмовити повністю.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що 21.03.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитжу «УКРСОЦБАНК» та позивачем укладено Договір кредиту №305/33-Ж-07.

Відповідно до умов даного договору позивач надав відповідачу кредит для поточних потреб в сумі 15000,00 доларів США, зі сплатою 13,0 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 20 березня 2012 року.

Відповідно до додаткової угоди №1 про внесення змін до кредитного договору 305/33-Ж-07 від 21.03.2007 року сторони домовились з 20.10.2008 року встановити процентну ставку на рівні 15% річних.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (стаття 626 Цивільного кодексу України). Так, договору як юридичному факту властиві такі ознаки : 1) в договорі виявляється воля не однієї особи (сторони), а двох чи декількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному; 2) договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно - правових наслідків : на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ч. 1ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору.

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягай згоди хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Одним із значним порушенням банком прав споживача є така найбільш дискримінаційна умова, яку слід сформулювати так: В порушення правової норми, закладеної в пункт 3 частини третьої статті 47 «Види діяльності банку», яка визначаючи кредитною операцією розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, зобов'язує банк вчиняти це від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відповідач же всі ризики поклав саме на позичальника. Так як валютні ризики є істотною умовою кредитного договору. але відповідач про них Позичальника не повідомив, як це передбачено законом, то такий договір - недійсний. П. 4 ст. 7 ЗУ «Про національний банк» передбачено: «національний банк встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна».В ч. 2 п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 зазначено, що: "суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11. 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач".

Суд не бере до уваги посилання позивача на порушення вимог п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні Додаткової угоди №1 про внесення змін до Договору кредиту №305/34-Ж-07 від 21 березня 2007 року, відповідно до якої сторони домовились з 20 жовтня 2008 року встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 15,00% річних, і ніби така Додаткова угода була укладена до затвердження Постанови за № 168 Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту так як відповідно до п. 2.4 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», кредитор отримав письмове підтвердження про ознайомлення позивача із детальним розписом сукупної вартості кредиту, що підтверджується підписом позичальника на такому. Крім того Додаткова угода № 1. яка є предметом спору, була укладена між сторонами 22.10.2008 року, а 31.07.2009 року було укладено ще одну Додаткову угоду про внесення змін до Договору кредиту, згідно якої внесено зміни до кредитного договору, а саме встановлено новий графік погашення кредиту також із відсотковою ставкою 15% річних, крім того в той же день було укладено додатковий правочин про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 305/33-Ж-07, згідно якого сторони не раз погодили відсоткову ставку в розмірі 15% річних.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 203, 204, 509, 526, 627 ЦК України, Постановою за № 168 Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, суд -

у хвалив :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсними додаткової угоди та внесення змін до кредитного договору відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 04 березня 2019 року.

Головуючий В.М. Довжанин