Справа № 201/9369/18
Провадження № 2/201/3079/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» про стягнення страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 15 серпня 2019 року звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до ТДВ «Страхова компанія «Мотор-Гарант» про стягнення страхового відшкодування.

В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 02 жовтня 2018 року близько 19 години 30 хвилин, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем Volkswagen Crafter, р/н НОМЕР_1 , рухвася по проїжджій частині автодороги М-04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка перетинала проїжджу частину автодороги з ліва на право відносно напрямку руху автомобілю. В результаті ДТП пішохід ОСОБА_4 загинула на місці пригоди. Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки Volkswagen Crafter, р/н НОМЕР_1 , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована згідно полісу № АМ2607549 у ТДВ «СК «Мотор-Гарант». 22 січня 2019 року на адресу ТДВ «Страхова компанія «Мотор-Гарант» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах чоловіка загиблої - ОСОБА_2 та доньки загиблої - ОСОБА_1 .

Загальна сума страхового відшкодування з урахуванням встановлених лімітів страхового відшкодування складає 189604,00 грн., з яких: 44676,00 грн. - моральна шкода, 134028,00 грн. - відшкодування на утримання, 10900,00 грн. - витрати на поховання. 30 травня 2019 року ТДВ «СК «Мотор-Гарант» проведено часткову виплату страхового відшкодування, а саме виплачено 94802,00 грн. страхового відшкодування чоловіку загиблої - ОСОБА_2 . Зазначена сума становить 50% від заявленої згідно заяви про виплату суми страхового відшкодування суми. У виплаті 50% від заявленої суми страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду та витрат на поховання страховою компанією відмовлено. В обґрунтування відмови у виплаті 50% страхового відшкодування страховик посилається на наявність провини пішохода ОСОБА_4 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої остання загинула. Однак відмову ТДВ «Страхова компанія «Мотор-Гарант» у виплаті 50% страхового відшкодування позивач вважає неправомірною та такою, що не ґрунтується на нормі закону, оскільки пішохід не є джерелом підвищеної небезпеки, а тому наявність чи відсутність вини пішохода у настанні дорожньо-транспортної пригоди не може бути підставою для покладення на нього зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 30 березня 2019 року в даній дорожній обстановці з моменту виникнення небезпеки для руху, водій автомобіля марки «Volkswagen Crafter, р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. При цьому інформація щодо наявності умислу потерпілої чи непереборної сили у настанні дорожньо-транспортної пригоди в постанові про закриття кримінального провадження відсутня. У даній ситуації смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля. Позивачі зазначають, що відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку - на страховика забезпеченого транспортного засобу ТДВ «Страхова компанія «Мотор-Гарант» в повному обсязі.

Позивачі вважають, що відповідач неправильно виплатив лише половину страхового відшкодування, пославшись на вину самого пішохода ОСОБА_5 . Також, в зв`язку з порушенням строків виплати всієї суми страхового відшкодування просять стягнути з відповідача на їх користь інфляційні втрати та 3% річних за період з 30 травня 2019 року по 06 серпня 2019 року, моральну шкоду та витрати на професійну правничу допомогу.

Представник позивачів надала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представником відповідача було направлено до суду відзив на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що у постанові про закриття кримінального провадження стосовно ДТП, у який загинув потерпілий, встановлено порушення ПДР з боку пішохода. Стверджує, що відповідно до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» оскільки шкода була завдана в результаті сукупних спільних дій осіб, страхове відшкодування визначалося шляхом ділення завданої шкоди на 2.

30 жовтня 2019 року представником позивача було надано відповідь на відзив, у якому остання не погодилась із обставинами, викладеними представником відповідача і наполягала на задоволенні позову.

У запереченнях на відповідь на відзив від 06 листопада 2019 року представник відповідача наголосив, що законом передбачено, що поділ розміру страхового відшкодування має місце, коли відповідальними за шкоду є декілька осіб, а не джерел підвищеної небезпеки.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами п. 1), п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 є чоловіком померлої, ОСОБА_1 - донькою (а.с. 8-12).

Відповідно до постанови від 30 березня 2019 року про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000 від 03 жовтня 2018 року, причиною смерті потерпілої є ДТП.

У вказаній постанові встановлено, що 02 жовтня 2018 року близько 19 години 30 хвилин, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем Volkswagen Crafter, р/н НОМЕР_1 , рухвася по проїжджій частині автодороги М-04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», що проходить по території Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, з боку м. Кривий Ріг, у напрямку м. Дніпро, та в районі е/о 217, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка перетинала проїжджу частину автодороги з ліва на право відносно напрямку руху автомобілю. Пішохід ОСОБА_4 загинула на місці пригоди. В результаті зроблений висновок, що в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали стало порушення пішоходом ОСОБА_4 п.п. 4.4., 4.7., 4.14 б), г) ПДР України (а.с. 20-22).

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки Volkswagen Crafter, р/н НОМЕР_1 , застрахована згідно полісу № НОМЕР_2 у ТДВ «СК «Мотор-Гарант» (а.с. 14)

За результатом розгляду заяви позивачів від 28 січня 2019 року відповідачем ТДВ «СК «Мотор-Гарант» було виплачено шкоду в сумі 94802,00 грн. Як підставу для виплати самої такої суми відповідач у відзиві посилається на приписи п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому поділив суму відшкодування на 2 у зв`язку з наявністю вини пішохода у його смерті.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Частиною першою статті 1200 ЦК України визначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Крім того у частині першій статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

В свою чергу, зазначені положення ЦК України кореспондуються з положеннями статті 27 Закону, в якій зазначено, що Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2).

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п.27.3).

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.4).

При цьому у частині третій статті 1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Аналіз положень ст.ст.1200, 1201 ЦК України, ст.27 Закону у системному зв`язку з положеннями ч.3 ст.1193 ЦК України дозволяє суду дійти висновку, що вина потерпілого не враховується при відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання, в тому числі і при здійсненні страхових виплат передбачених ст.27 Закону.

Отже не підлягає до застосування до спірних правовідносин положення п.36.3 ст.36 Закону, відповідно до яких у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, оскільки шкода пов`язана зі смертю потерпілого відшкодовується в незалежності від його вини.

Слід дійти до висновку, що положення п.36.3 ст.36 Закону стосується випадку передбаченому у ч.2 ст.1188 ЦК України, в якій зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Тобто, положення про ділення страхової виплати на кількість осіб винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки (наприклад - пішоходу у разі зіткнення двох автомобілів).

Однак у даній ситуації, смерть потерпілої настала в результаті наїзду на неї одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг вчасно зупинитися в результаті виходу потерпілої на проїзну частину. Оскільки законодавством передбачено відшкодування шкоди внаслідок смерті потерпілого в незалежності від його вини, вона, на думку суду, повинна відшкодовуватися у повному обсязі.

Отже, відповідач неправомірно здійснив ділення страхової виплати належної позивачам на 2, а тому є всі підстави для стягнення з нього недоплаченої страхової виплати.

Підсумовуючу вищевикладене слід дійшов висновку, що відповідач неправомірно застосував при розрахунку та виплаті страхового відшкодування позивачам положення п.36.3 ст.36 Закону, а тому на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути 16619,00 грн. недоплаченого страхового відшкодування, а на користь ОСОБА_2 - 78183,00 грн.

З приводу стягнення на користь позивачів пені, інфляційних втрат та 3 відсотків річних суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунків, наданих позивачами вбачається, що за період з 30 травня 2019 року по 06 серпня 2019 року пеня на користь ОСОБА_1 становить - 1075,45 грн., на користь ОСОБА_2 - 5059,40 грн., інфляційні втрати на користь ОСОБА_1 становлять 32,66 грн., на користь ОСОБА_2 - 153,63 грн., 3% річних на користь ОСОБА_1 становлять 93,00 грн., на користь ОСОБА_2 - 437 грн.

З вищевказаним розрахунком суд погоджується та приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити наступне.

За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4).

Проте, в даному випадку позивачам під час судового розгляду даної справи заподіяння моральної шкоди з боку відповідача належним чином не доведено.

Наведені позивачем в позовній заяві обставини не свідчать про наявність причинного зв`язку між моральними стражданнями позивача і бездіяльністю або діями відповідача, вини останнього в її заподіянні.

Доводи позивача, що внаслідок бездіяльності відповідача, позивачем отримані моральні страждання, за відсутності певних, належних доказів, не може бути свідченням заподіяння позивачеві моральних страждань, а тому вимоги позивача у цій частині не підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничну допомогу, то позивачами на підтвердження факту отримання юридичних послуг надано лише попередній (орієнтовний) розрахунок вартості витрат на професійну правничу допомогу, а докази сплати коштів за таку допомогу в матеріалах справи відсутні. З оглядну на вищевказане, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні такої вимоги у зв`язку із недоведеністю

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, та беручи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду даного позову, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 1016,53 грн.

На підставі викладеного, ст.ст. 13, 76 - 77, 81, 89, 141, 247 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» про стягнення страхового відшкодування - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму стархового відшкодування у розмірі 16619,00 грн. (шістнадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять грн.).

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) суму стархового відшкодування у розмірі 78183,00 грн. (сімдесят вісім тисяч сто вісімдесят три грн.).

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) пеню у розмірі 1075,45 грн. (одна тисяча сімдесят п`ять грн. 45 коп.), інфляційні втрати у розмірі 32,66 грн. (тридцять дві грн. 66 коп.), 3% річних у розмірі 93,00 грн. (дев`яносто три грн.), а разом 1201,11 грн. (одна тисяча двісті одна грн. 11 коп.).

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) пеню у розмірі 5059,40 грн. (п`ять тисяч п`ятдесят дев`ять грн. 40 коп.), інфляційні втрати у розмірі 153,63 грн. (сто п`ятдесят три грн. 63 коп.), 3% річних у розмірі 437,00 грн. (чотириста тридцять сім грн.), а разом 5650,03 грн. (п`ять тисяч шістсот п`ятдесят грн. 03 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь держави з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» () судовий збір у розмірі 1016,53 грн. (одна тисяча шістнадцять грн. 53 коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев