Справа № 201/9565/19
Провадження № 2-о/201/246/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 листопада 2019 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Кисельової В.В.,

за участю представника заявниці ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_2 (заінтересовані особи - ОСОБА_3 , Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради) про встановлення факту проживання і перебування на утриманні,

ВСТАНОВИВ:

20.08.2019р. ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту проживання і перебування на її утриманні доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із нею у Туреччині.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 27.08.2019р. заяву було повернуто заявниці на підставі ч. 2 ст. 316 ЦПК України з метою визначення підсудності Верховним Судом (а.с. 4).

Ухвалою Верховного Суду від 17.09.2019р. підсудність справи визначена за до Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська (а.с. 39).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2019р., справу передано на розгляд судді Наумовій О.С. (а.с. 42).

Ухвалою судді від 11.10.2019р. заяву залишено без руху і заявникові був наданий строк для усунення її недоліків, а саме, для зазначення - з якою метою заявниця звернулася із вказаною заявою (а.с. 43).

29.10.2019р. заявниця через свого представника адвоката Шишкіна О.П. (діє на підставі довіреності від 28.06.2019р., виданої нотаріусом 7-м нотаріусом міста Анталії Айше Ферья Карааба а.с. 33 35) надала уточнену заяву (а.с. 46 49).

В обґрунтування вимог (з урахуванням уточнень від 29.10.2019р.) заявниця посилалася на те, що з 07.03.2008р. до 18.07.2008р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народила доньку - ОСОБА_4 . З самого народження ОСОБА_5 знаходиться на її утриманні і мешкає спільно з нею. Спочатку вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, 21.07.2015р. її колишній чоловік ОСОБА_3 надав нотаріально посвідчену згоду на виїзд на постійне місце проживання і навчання за кордон до Республіці Турції малолітньої доньки ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_2

Після отримання дозволу на виїзд вона у липні 2015 року вилетіла з донькою ОСОБА_6 до Туреччини, де до цього часу вони постійно мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідками Адміністрації району Кепез, районного управління у справах населення виданих 22.07.2019р. на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Під час мешкання ОСОБА_2 у Туреччині вона вступила у шлюб з громадянином Турецької Республіці - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем м. Алма-Ата (Казахстан).

Заявниця (в особі представника) посилається на закон Турецької Республіці «Про Громадянство Турції» № 5901 від 29.05.2009р., відповідно до ст. 16 якого укладення шлюбу з громадянином Туреччини не дає права на набуття турецького громадянства. Але тільки іноземці, які перебувають у шлюбі протягом 3-х років і продовжують перебувати в шлюбі, можуть звернутися за набуттям турецького громадянства.

Відповідно до ст. 20 цього закону дія і результати набуття турецького громадянства за рішенням повноважного органу» вказує, що: 1) рішення щодо набуття ОСОБА_8 громадянства діє з моменту рішення; 2) набуття турецького громадянства рішенням повноважного органу не впливає на громадянство чоловіка/дружини. Діти, які на дату набуття матері або батька турецького громадянства перебувають під опікунством, при вирішенні чоловіка/дружини можуть набути громадянство Туреччини. Якщо не буде згоди, процедуру проводять відповідно до рішення судді за місцем постійного проживання в країні, громадянами якої є мати або батько. Діти, батьків які одночасно здобули турецьке громадянство, знаходять його також; 3) діти, процедура за якими не проводилася на дату набуття громадянства Туреччини матір`ю або батьком, у разі звернення щодо набуття турецького громадянства, для них діятиме положення статті 11.

Стаття 11 цього закону вказує, що іноземці, які бажають набути громадянство Туреччини: а) ОСОБА_9 повнолітнім і дієздатним за законами своєї країни, для осіб без громадянства, за турецькими законами; b) До дати звернення безперервно проживати в Туреччині протягом 5-ти років; c) Підтверджувати своєю поведінкою рішення про подальше проживання в Туреччині; р) Не мати хвороби, небезпечної з точки зору загального здоров`я; d) Бути володарем високої моральності; e) Говорити турецькою мовою, на достатньому рівні; ґ) мати дохід в Туреччині або мати професію, для забезпечення коштів на існування самого себе і осіб, які перебувають у нього на утриманні; g) не мати перешкод з точки зору національної безпеки і громадського порядку.

Для іноземців, які бажають отримати турецьке громадянство, разом з умовами, зазначеними вище, може бути пред`явлена умова виходу зі свого громадянства. Визначення основ щодо використання цього права в повноваженні Ради Міністрів.

Ураховуючи норми указаного закону, посилаючись на норми ст.ст. 76, 160, 180 СК України, заявниця просить встановити факт перебування на її утриманні доньки ОСОБА_10 , а також факт її проживання разом з нею, для того, щоб донька могла отримати громадянство Турецької Республіки.

Представник заявниці в судовому засіданні вимоги заяви підтримав і просив її задовольнити.

Заінтересована особа - ОСОБА_3 в судове засідання, призначене на 12.11.2019р. не з`явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим відстеженням з сайта «Укрпошта» про те, що відправлення не вручене «з інших причин». Втім з огляду на приписи ч. 9 ст. 130 ЦПК України, заінтересована особа вважається таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином (а.с. 61).

Представник заінтересованої особи Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради в судове засідання, призначене на 12.11.2019р. не з`явився, про дату розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 55).

Суд, вислухавши в судовому засіданні представника заявниці, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_2 з 07.03.2008р. до 18.07.2008р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 18).

06.09.2008р. заявниця ОСОБА_2 народила доньку - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1142, батьком записаний ОСОБА_3 (а.с. 19).

21.07.2015р. ОСОБА_3 надав нотаріально посвідчену заяву про згоду на виїзд на постійне місце проживання і навчання за кордон до Республіці Турції малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із її матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 20).

Як вказує заявниця, з самого народження ОСОБА_5 знаходиться на її утриманні і мешкає спільно з нею. Спочатку вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому після отримання дозволу на виїзд у липні 2015 року вона вилетіла з донькою ОСОБА_6 до Туреччини, де до цього часу постійно мешкають за адресою: АДРЕСА_2 .

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_2 у Туреччині уклала шлюб з громадянином Турецької Республіці - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем м. Алма-Ата (Казахстан), на підтвердження чого надала копію свідоцтва про вступ у шлюб № 2015/292 від 10.11.2015р., нотаріально посвідчений переклад якого здійснено 29.10.2019р. перекладачем ОСОБА_11 К ОСОБА_12 . (а.с. 58-59).

Допитаний під час розгляду заяви у якості свідка батько заявниці - ОСОБА_13 , пояснив суду, що його донька з онукою Веронікою мешкають у Туреччині з 2015 року у висотному будинку в апартаментах, які складаються з двох кімнат. Він у них жодного разу не був, спілкувався лише телефоном та через Скайп. ОСОБА_14 (донька) працює неофіційно на фабриці з пошиття одягу, отримує неофіційно приблизно 400 доларів, оскільки не має громадянства Туреччини, кошти повністю витрачає на доньку ОСОБА_15 . Донька ОСОБА_16 відвідує 5-й клас турецької школи, інші заклади. Вероніка також можливо утримується за кошти вітчима чоловіка ОСОБА_17 , крім того він сам (батько) матеріально допомагає дочці та онуці.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Угода між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах,ратифікованою Законом N 2605-III від 05.07.2001р., дата підписання 23.11.2000р., дата ратифікації 05.07.2001. Дата набуття чинності: 02.05.2004р., не регулює питання щодо набуття громадянства Турецької Республіки громадянами України, а також питання про перебування дітей на утриманні батьків, які мають місце проживання на території Турецької Республіки.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як, зокрема, визначення застосовуваного права, процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб.

Відповідно до ст. 6 цього ж Закону, застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини. Застосування норми права іноземної держави не може бути обмежене лише на тій підставі, що ця норма належить до публічного права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про міжнародне приватне право», суд чи інший орган застосовує право іноземної держави незалежно від того, чи застосовується у відповідній іноземній державі до подібних правовідносин право України, крім випадків, якщо застосування права іноземної держави на засадах взаємності передбачене законом України або міжнародним договором України.

З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів.

Частиною 3 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог і заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановлені змісту цих норм.

Згідно з п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», оскільки суд зобов`язаний застосовувати норми іноземного права, то встановлення ним іноземного права здійснюється exofficio, суд використовує наступні способи здобуття інформації про іноземне право: 1) власне з`ясування змісту іноземного права суддею, у провадженні якого є справа; 2) використання експертних висновків; 3) дипломатичний порядок отримання такої інформації; 4) офіційний запит через Міністерство юстиції; 5) отримання довідок через систему правової допомоги; 6) обмін правовою інформацією; 7) безпосередні зносини судів різних держав та з іншими компетентними органами; 8) встановлення іноземного права сторонами тощо.

Пунктом 9 вищезазначеного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ також зазначено, що якщо зміст норм права іншої держави, незважаючи на вжиті з цією метою заходи, в розумні строки не з`ясовано, суд застосовує відповідні норми законів та інших нормативно-правових актів України.

Як пояснив представник заявниці, переклад закону Турецької Республіці «Про Громадянство Турції» № 5901 від 29.05.2009р. він отримав з мережі Інтернет, цей переклад не є офіційним. Клопотань про встановлення змісту закону Туреччини представник не заявляв, у зв`язку з тим, що є труднощі у встановленні його змісту. Вважав, що норми закону Турецької Республіці «Про Громадянство Турції» вимагають перебування дитини під опікунством матері або батька для набуття Турецького громадянства дитиною. При цьому, перебування на утриманні, що є визначальним для набуття громадянства має бути встановлено рішенням суду за місцем постійного проживання в країні, громадянами якої є мати або батько.

Зі змісту заяви видно, що заявниця (в особі представника) посилається на норми національного законодавства ст.ст. 160, 180 СК України щодо визначення місця проживання дитини, обов`язку батьків утримувати дитину.

З урахуванням наведеного, на підставі п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-754/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом" суд вправі застосовувати до спірних правовідносин законодавство України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження.

За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі факти перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи вимоги про встановлення факту перебування на утриманні задля отримання громадянства Туреччини дитиною, заявниця не надала жодних належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_5 перебуває повністю на її утриманні.

Свідок - батько заявниці ОСОБА_13 не повідомив суду ані відомостей про її офіційні доходи, про те, в якій саме сумі здійснюються витрати на утримання дитини, навіть не повідомив суду, про те, скільки коштує відвідування дитиною школи, інших закладів, не зміг назвати їх точне найменування. Свідок вказав, що можливо онука знаходиться не лише на утриманні матері ОСОБА_2 , а й на утриманні вітчима - ОСОБА_7 . Більш того, свідок повідомив, що жодного разу не відвідував доньку у Туреччині, а спілкувався лише телефоном і через Скайп.

Суд вважає, що показання свідка ОСОБА_13 не є належними і допустими доказами, оскільки вони не містять відомостей щодо предмету доказування, а є лише припущеннями, на яких доказування не може ґрунтуватися.

Окрім того, представник заявниці під час розгляду справи пояснив, що ОСОБА_2 не є громадянкою Туреччини, але має вид на житло, проте бажає одночасно з донькою отримати громадянство Туреччини, для чого їй потрібно рішення суду. Суд зазначає, що навіть з неофіційного перекладу закону Турецької Республіці «Про Громадянство Турції», наданого представником заявниці, видно, що іноземці, які перебувають у шлюбі протягом 3-х років і продовжують перебувати в шлюбі, можуть звернутися за набуттям турецького громадянства. ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 з 10.11.2015 ІНФОРМАЦІЯ_4 , з чого слідує, що з 10.11.2018р. вона має право звернутися за набуттям турецького громадянства.

При цьому, діти, які на дату набуття матері або батька турецького громадянства перебувають під опікунством, при вирішенні чоловіка/дружини можуть набути громадянство Туреччини. Якщо не буде згоди, процедуру проводять відповідно до рішення судді за місцем постійного проживання в країні, громадянами якої є мати або батько.

Водночас заявницею не надано відповідних доказів того, що вона зверталася за набуттям турецького громадянства, і їй було відмовлено, як і того, що було відмовлено у набутті турецького громадянства донькою ОСОБА_18 внаслідок відсутності громадянства у її матері.

Стосовно становлення факту постійного проживання ОСОБА_19 у Туреччині з матір`ю ОСОБА_2 , то на підтвердження указаного заявниця надала копії довідок Адміністрації району Кепез Турецької Республіки, районного управління у справах населення видані 22.07.2019р. на ім`я ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , про те, що вони мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , нотаріально посвідчений переклад яких здійснено 29.07.2019р. перекладачем Демешко К.В. (а.с. 27 30).

Як видно з цих довідок, в них вказано, що вони дійсні строком до 21.08.2019р., тобто на час передання цієї справи у провадження судді Наумової О.С. (10.0.2019р.) і на момент розгляду заяви по суті, ці довідки вже є недійсними. У заяві взагалі не обґрунтовано, з якою метою слід встановити такий факт, адже, як видно навіть з неофіційного перекладу закону Турецької Республіці «Про Громадянство Турції» підставою набуття громадянства є безперервне проживати в Туреччині протягом 5-ти років до дати звернення. Разом із тим, заявницею не наведено міркувань з приводу того, що уповноваженим органом Туреччини відмовлено у набутті громадянства внаслідок відсутності факту постійного проживання в Туреччині протягом 5-ти років до дати звернення.

Підводячи підсумок викладеному, суд вважає, що у задоволенні заяви про встановлення факту проживання і перебування на утриманні ОСОБА_2 її доньки ОСОБА_19 слід відмовити.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 18 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998р.) при постановлені рішення у справах про встановлення фактів, розподіл судових витрат по даній категорії справ не застосовується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, 315-319 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 (заінтересовані особи - ОСОБА_3 , Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради) про встановлення факту перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні та мешканні з липня 2015 року зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у Туреччині за адресою: АДРЕСА_2 , з метою отримання ОСОБА_4 громадянства Турецької Республіки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 15 листопада 2019 року.

Суддя Наумова О.С.