ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/2332/15

провадження № 22-ц/4809/410/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, представник адвокат ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3, представники адвокат ОСОБА_4

треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, представник адвокат ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 та апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2018 року у складі судді Іванової Н. Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири, позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири.

Зазначав, що він з відповідачем проживають разом однією сім?єю з 10 жовтня 2006 року, 19 лютого 2009 року у них народилась донька ОСОБА_9. 25 березня 2008 року ним та відповідачем за спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності зареєстровано на відповідача, яка тепер заперечує факт придбання квартири за спільні кошти.

Факт спільного проживання однією сім?єю підтверджується: довідкою про склад сім?ї № 629 від 25 березня 2015 року з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, з якої вбачається, що він дійсно зареєстрований за цією адресою та зазначено склад сім?ї: дружина ОСОБА_3, донька ОСОБА_9, батько дружини ОСОБА_5, мати дружини ОСОБА_6; штампом у його паспорті про місце реєстрації; довідкою № 5 ДНЗ ясла-садочка № 61 від 25 березня 2015 року, в якій зазначено, що він, як батько, приймає активну участь у вихованні дитини; актом від 23 березня 2015 року, складеним за участю представників ЖЕО № 4; довідкою № 4 ДНЗ ясла-садочка № 61 від 25 березня 2015 року, де зазначено адресу дитячого садочку, який знаходиться у безпосередній близькості з їхньою квартирою; заповітом, складеним на нього відповідачкою 11 вересня 2008 року, в якому зазначено, що все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, ОСОБА_3 заповідає йому. Факт щодо спільного проживання також можуть підтвердити свідки.

Просив встановити факт проживання між ним та відповідачем однією сім?єю з 10 жовтня 2006 року, визнати спільною сумісною власністю, набутою за час проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу між ним та відповідачем квартиру АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на Ѕ частину цієї квартири.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна.

Зазначала, що в період з 2006 року вона з позивачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом та вели спільне господарство. В той період ними було придбано автомобіль Chevrolet Aveo, д.з. ВА 3149 АХ. На даний час автомобіль забрав позивач і вона не має можливості ним користуватись та розпоряджатись.

Просила встановити факт сумісного проживання між нею та ОСОБА_1 однією сім?єю з 2006 року, визнати спільною сумісною власністю, набутою під час проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_1, автомобіль Chevrolet Aveo, д.з. ВА 3149 АХ, визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля Chevrolet Aveo, д.з. ВА 3149 АХ (т.1 а.с.79-80).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 липня 2015 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна та об?єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири (т.1 а.с.87).

18 лютого 2016 року представником ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_10 до суду подано клопотання про залучення в якості третіх осіб на стороні відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є батьками відповідача (т.1 а.с.141).

18 лютого 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду подано позов до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину квартири, в якому вони зазначали, що ОСОБА_3 є їхньою донькою. ОСОБА_1 та їхня донька почали проживати разом лише з вересня 2008 року. До цього часу донька проживала разом з ними за адресою: АДРЕСА_2. 25 березня донька придбала за кошти, які мала особисто та за їхні кошти однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 25 березня 2008 року. ОСОБА_3 є єдиним власником квартири. При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 присутній не був, а були присутні вони її батьки, як особи, які надали їй необхідні для покупки квартири гроші в сумі 32 000 грн. Факт того, що сторони не перебували у фактичних шлюбних відносинах і ОСОБА_1 не бажав укладати шлюб з ОСОБА_3 підтверджується тим, що після народження спільної дитини ОСОБА_1 не дав згоди на укладення шлюбу. До серпня 2008 року сторони не жили разом, не вели спільно домашнє господарство.

Просили визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 (т.1 а.с.143-146).

18 лютого 2016 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 подала заяву про залишення зустрічного позову ОСОБА_3 без розгляду (т.1 а.с.153).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2016 року прийнято позовну заяву третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину квартири та об?єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна (т.1 а.с.158,159).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна залишено без розгляду (т.1 а.с.160).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2016 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про залучення ОСОБА_1 в якості співвідповідача за позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено (т.1 а.с.161,162).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2016 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про залучення ОСОБА_5, ОСОБА_6 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено (т.1 а.с.163,164).

У ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги. Зазначав, що з 10 жовтня 2006 року по 31 травня 2010 року сторони спільно проживали у його батьків за адресою: АДРЕСА_4, а з 01 червня 2010 року по травень 2015 року за адресою спірної квартири: АДРЕСА_5.

Просив встановити факт проживання між ним та відповідачем однією сім?єю з 10 жовтня 2006 року, визнати спільною сумісною власністю, набутою за час проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу між ним та відповідачемАДРЕСА_6 в бідинку № 9 по вул. Маршала Конєва у м. Кіровограді, визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири (т.2 а.с.70).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2016 року прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 (т.2 а.с.72,73).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 вересня 2017 року прийнято відмову представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_8 від раніше визнаних обставин перебування ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах, проживання разом з ОСОБА_1 та веденням спільного господарства з 2006 року (т.2 а.с.212).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 вересня 2017 року у справі призначено технічну експертизу (т.2 а.с.216,217).

14 березня 2018 року до суду надійшов висновок експерта від 05 березня 2018 року № 651/652/17-27 (т.3 а.с.25-28).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2018 року у прийнятті заяви відповідача ОСОБА_3 про визнання позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено (т.3 а.с.62,63).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім?єю без реєстрації шлюбу з 10 жовтня 2006 року. Визнано спільною сумісною власністю, набутою за час проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_7. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_7. В задоволенні позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено за недводеністю позову.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 Зазначає, що відповідач не заперечує, що знайома з позивачем тривалий час, приблизно з 2000-2003 року, спільно проживали з вересня 2008 року і мали тривалі відносини, спільно відпочивали, проводили разом час, мають доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак це не може свідчити про те, що вони були пов?язані спільним побутом, мали взаємні права і обов?язки та між ними склалися усталені відносини притаманні подружжю. Спірна квартира була придбана нею за особисті кошти, договір вона укладала самостійно і жодних домовленостей щодо правового режиму спільної сумісної власності на квартиру з позивачем не існує. Позивач дійсно був зареєстрований за адресою батьків відповідача з 2003 року, так як сторони були знайомі саме з цього часу. Позивачу необхідно було зареєструватись у місті, оскільки існувала можливість отримати житло по місцю його роботи. Познайомившись з батьками відповідача, позивач попросив їх тимчасово зареєструвати його, на що батьки погодились. При реєстрації позивача було зазначено як зятя власника житла. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 червня 2015 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2. У поясненнях, які містяться у матеріалах кримінального провадження від 18 травня 2015 року відповідач зазначала, що позивач є її співмешканцем. Підставою написання таких пояснень стала юридична необізнаність відповідача та шаблонність написання під диктовку таких пояснень. Позивачем не було надано суду належних та допустимих, документально підтверджених доказів спільного проживання з відповідачем на час придбання спірного майна, що вони були пов?язані спільним побутом, вели спільне господарство та що майно придбане за їх спільні сумісні кошти або спільною працею. Докази, на які посилається позивач, а саме: акти, які неналежно оформлені та складені з численними порушеннями, покази свідків, не доводять факту проживання сторін однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Факт народження дитини до або після проживання разом не є безумовною підставою для ствердження, що мати та батько дитини проживають однією сім?єю.

В апеляційній скарзі представник третіх осіб просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення позову третіх осіб в повному обсязі. Зазначає, що позивач в судовому засіданні визнав той факт, що ніколи не проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто надав суду завідомо неправдивий документ, а саме: довідку № 629 від 25 березня 2015 року. Висновок експерта є недопустимим доказом, оскільки проведений з грубим порушенням методики проведення. Незважаючи на це суд прийняв висновок експерта як належний та допустимий доказ, що покладений в основу рішення. Отже довідка № 629 від 25 березня 2015 року та акт від 05 травня 2015 року є завідомо неправдивими документами, отже є недопустимими та недостовірними доказами. Надані позивачем фотокартки не є належними доказами та не підтверджують факт спільного проживання, ведення спільного господарства, оскільки не відносяться до періоду укладення правочину 25 березня 2008 року. Факт народження спільної дитини не може підтверджувати ведення спільного господарства, спільних витрат. До 2008 року сторони спільно не проживали та не вели спільно домашнє господарство. Також суд не зазначив, чому віддав перевагу показам свідків з боку позивача, які протягом значного часу знайомі з позивачем, спілкуються з ним, а тому є заінтересованими особами. Оскільки спірна квартира купувалась за рахунок частково коштів відповідача та третіх осіб батьків відповідача, вони вважають, що мають право на Ѕ частку даної квартири.

Апеляційне провадження відкрито 11 січня 2019 року (т.3 а.с.171,174), ухвалою від 25 січня 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 13 лютого 2019 року (т.3 а.с.191), за клопотанням представника відповідача перед судовими дебатами оголошено перерву до 27 лютого 2019 року.

Відзив на апеляційні скарги не надійшов.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги та просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги третіх осіб, оскільки це був подарунок батьків доньці на придбання квартири. Представник третіх осіб підтримав доводи їх апеляційної скарги, не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги відповідача. Позивач та його представник просили відхилити апеляційні скарги.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в інтересах ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, а апеляційну скаргу в інтересах третіх осіб слід відхилити з таких підстав.

В обґрунтування позову про встановлення факту спільного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири ОСОБА_1 посилається на те, що він проживав з ОСОБА_3 однією сімєю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з жовтня 2006 року спочатку за адресою його батьків АДРЕСА_8, в березні 2008 року за спільні кошти купили спірну квартиру АДРЕСА_9 , зробили в ній ремонт та почали в ній проживати разом з їх донькою ОСОБА_9 з червня 2010 року.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що в березні 2008 року вона за власні кошти купила спірну квартиру, а з позивачем вони почали проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу лише з вересня 2008 року.

Треті особи, батьки відповідача просили визнати за ними право власності на Ѕ частину квартири, оскільки ОСОБА_3 придбала 25 березня 2018 року спірну квартиру за свої власні кошти, а також їхні кошти в сумі 32000 грн., а з позивачем їх донька почала проживати лише з вересня 2008 року.

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Обов'язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обовязків подружжя є шлюб (ч.1 ст.36 СК України).

Разом з тим, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу«Право спільної сумісної власності подружжя».

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім'єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс1, а також Верховним судом в складі Касаційного цивільного Суду в постанові від 21 лютого 2019 року (справа № 522/4152/15-ц провадження № 61-24264св18), від 13 лютого 2019 року (справа № 347/1292/16-ц провадження № 61-12252св18) від 30 січня 2019 року (справа № 360/2244/15-ц, провадження № 61-18548св18).

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 25 березня 2008 року за реєстром №1716 нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 купила у ОСОБА_11 однокімнатну квартиру №97, яка знаходиться за адресою м. Кіровоград, вул. Конєва Маршала ( після перейменування вул. ОСОБА_12), буд. 9, за 64631 грн. Право власності продавцю ОСОБА_11 належало на підставі рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 28 лютого 2008 року, право власності зареєстровано бюро техінвентаризації 21 березня 2008 року(т.1, а.с. 4-5).

19 лютого 2009 року народилася ОСОБА_9, батьками якої є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (т.1, а.с. 11).

Матеріалами справи підтверджується, що сторони припинили спільне проживання в 2015 році, позивач переїхав проживати до своїх батьків, відповідач створила іншу сімю. Квартира передана в оренду. Як пояснив позивач, відповідач мала намір продати квартиру, однак з метою захисту інтересів малолітньої доньки на житло, він вважає, що належна йому частка квартири повинна бути передана доньці, в добровільному порядку такої згоди з відповідачем не було досягнуто.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10 жовтня 2006 року, який підтверджено доказами, показаннями допитаних свідків, письмовими матеріалами справи, та дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, а їх частки є рівними.

Колегія суддів вважає, що надані учасниками справи докази судом першої інстанції оцінено за правилами ст.89 ЦПК України, при цьому судом враховано належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зокрема, сама відповідач в зустрічній позовній заяві про поділ майна зазначала, що з 2006 року вона з позивачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом та вели спільне господарство (т.1 а.с.79-80).

Також ОСОБА_3 в 2015 році під час кримінального провадження пояснювала, що з 2003 року вона перебувала в цивільному шлюбі з ОСОБА_1, мають малолітню доньку (т. 3 а.с.76-77) , а постановою слідчого від 05 червня 2015 року кримінальне провадження закрито, у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 наявні сімейні відносини і вони 11 років проживали в цивільному шлюбі (т.а.с.82-83). Ці відомості внесені в постанову слідчого з пояснень самої ОСОБА_3 та співпадають з поясненнями ОСОБА_1

З 03 березня 2003 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_3, квартира належить ОСОБА_5, який є батьком відповідача, що підтверджується його паспортом (т.1 а.с.12-13) . За цією ж адресою зареєстровано і місце проживання відповідача (т.1 а.с.14).

Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 11 червня 2015 року встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований, як зять, у квартирі ОСОБА_5 та за його позовом виселений з неї на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, як бувший член сімї власника квартири ( т.1 а.с.205,221.222-224).

Факт спільного проживання з жовтня 2006 року підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, яка з 2004 року працює консьєржем в будинку, де знаходиться спірна квартира, знає обставини її придбання, спільне проживання сторін у справі, а також підтвердила, що саме ОСОБА_1 допомогав ОСОБА_16 через суд повернути квартиру у власність, після чого її купив.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що вони з ОСОБА_3 мали намір купити квартиру у ОСОБА_16, однак вона уклала з іншою особою договір довічного утримання і саме він укладав договір з адвокатом для звернення з позовом до суду про розірвання договору та повернення квартири у власність ОСОБА_16, яка спочатку зробила на відповідача заповіт, а після рішення суду був укладений договір купівлі-продажу на імя ОСОБА_3, оскільки він перебував в черзі на придбання квартири.

Факт належності ОСОБА_16 квартири на підставі рішення суду підтверджується договором купівлі-продажу від 25 березня 2008 року.

Пояснення зазначених свідків щодо часу та місця проживання позивача і відповідача співпадають з відомостями щодо часу та місця проживання позивача і відповідача, які відображені в актах від 05 травня 2015 року, складених зав.будинком №155 по вул.. Яновського та зав.будинком №9 по вул. Маршала Конєва, підписи на актах засвідчені начальниками ЖБК №15 та ОЖБК і КП «ЖЕО №4» (т.1 а.с.64,65).

Суд першої інстанції врахував ці акти лише у сукупності з іншими доказами, що підтверджують спільне проживання позивача і відповідача.

В суді першої інстанції та апеляційних скаргах достовірність викладених в актах відомостей не оспорюється, а робиться висновок про недопустимість самих актів на підтвердження факту проживання. При цьому представник третіх осіб оспорюючи висновок судово- технічної експертизи документів посилається на висновок №46 від 15 січня 2019 року технічного та почеркознавчого дослідження спеціаліста науково-дослідної лабораторії експертних досліджень Приватного підприємства «Агенція 007», який не є атестованим судовим експертом, що підтверджується відомостями з реєстру атестованих судових експертів.

Крім того, як вбачається із змісту висновку, предметом дослідження спеціаліста були акти, виконані електрографічним способом, з використанням копіювально-множувальної техніки, тобто документи, які є технічним зображенням (копією), а не оригіналом (а.с.2 а.с.225-250).

Відповідно до п.3.5 Інструкції з призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень ( в редакції наказу Міністерства юстиції України від 27 липня 2015 року №1350/5), коли обєкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями обєкта, крім обєктів почеркознавчих досліджень.

Наведене свідчить, що предметом почеркознавчого дослідження або експертизи може бути виключно оригінал документа.

Суд дав правильну оцінку поясненням свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18 та зробив обґрунтований висновок, що вони не спростовують факт спільного проживання позивача і відповідача з жовтня 2006 року, а лише свідчать, що відповідач періодично зустрічалася з іншим чоловіком, який перебував у зареєстрованому шлюбі.

Слід зазначити, що ні відповідач, ні треті особи на підтвердження своїх доводів ніяких доказів не подають, а тільки оспорюють допустимість та достовірність доказів позивача.

Зокрема, представник третьої особи, вважає, що надані позивачем на підтвердження своїх доходів довідки про заробітну плату, видані за місцем його роботи на посаді старшого державного інспектора Головдерженергонагляду (т.1 а.с.213-220) , є неналежними доказами, оскільки в них можуть бути зазначені неправильні відомості, що є припущенням, а доказування відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим жодна цифра в цих довідках ним не спростована.

Вирішуючи спір, суд врахував доходи, отримані за місцем роботи позивача та відповідача, відобразивши їх у рішенні суду, та дійшов обґрунтованого висновку, про матеріальну можливість сторін у справі купити квартиру.

Представник відповідача зробила розрахунок, що з часу придбання автомобіля і до придбання квартири позивач повинен би був щомісячно заощаджувати 1900 грн., а для проживання йому залишалося лише 600 грн., що на думку представника є не реальним для життя (т.4 а.с.30), разом з тим такі доводи ґрунтуються на припущеннях, оскільки не надано доказів щодо розміру доходів для достатнього рівня проживання саме станом на 2006-2008 роки. Загальновідомим є факт, що на 01 січня 2007 року мінімальна зарплата становила 400 грн., на 01 січня 2008 року - 515 грн., а курс долара до гривні станом на 2006-2008 роки був на рівні 5,05.

Відомості, викладені в п.5.2 договору купівлі-продажу, зазначені виключно з особистих пояснень ОСОБА_3 Ці обставини не стосуються істотних умов нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу та не підлягають спростуванню шляхом визнання цього пункту договору недійсним в судовому порядку. Зазначений пункт договору не є в розумінні ч.1 ст.74 СК України письмовою угодою, укладеною між позивачем та відповідачем, щодо належності придбаної квартири відповідачу на праві особистої власності.

Позивачем на підтвердження придбання квартири для проживання їх сім'ї надано докази щодо підписання ним акту від 18 червня 2008 року (т.1 а.с.231) про відключення спірної квартири від внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання, оплату ним послуг з відключення 19 червня 2008 року (т.1 а.с.242), придбання 21 липня 2008 року на підставі накладної та квитанції про оплату матеріалів (котла, насосу, кранів, муфт тощо) для влаштування індивідуального опалення (т.1 а.с.239-241), укладення ним договору 09 серпня 2008 року на влаштування індивідуального опалення в квартирі (т.1 а.с.235-236) та оплату цих робіт, що підтверджується квитанціями (т.1 а.с.237-238), укладення ним 10 вересня 2008 року договору про надання послуг з централізованого опалення місць загального користування багатоквартирного будинку (т.1 а.с.232-234), тобто письмовими доказами підтверджується його фінансова участь в ремонті спірної квартири з червня 2008 року, чим спростовуються усні пояснення представника відповідача, що однією сімєю з позивачем ОСОБА_3, яка завагітніла в травні 2008 року, почала проживати лише з вересня 2008 року.

Також слід зазначити, що саме позивачем підтверджено письмовими доказами (квитанціями, накладними, інструкціями з експлуатації) факт придбання ним побутової техніки, меблів в квартиру, проведення ремонтних робіт в ній (т.1 а.с.229-250, т.3 а.с.7-66). Відповідач таких доказів не надала та не спростувала презумпцію спільності права власності на квартиру, придбану в період спільного проживання однією сімєю з позивачем.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг про недоведеність позову ОСОБА_1 є безпідставними. Сама відповідач жодних доказів на підтвердження факту проживання однією сімєю з позивачем саме з жовтня 2008 року не надала, а також не спростувала надані позивачем докази.

Правильно суд першої інстанції зазначив в рішенні суду про відсутність доказів щодо участі у придбанні спірної квартири батьків відповідача. Доводи апеляційної скарги третіх осіб зазначене не спростовують.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення в частині встановлення факту спільного проживання та визнання квартири спільною сумісною власністю постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду відповідає наданим сторонами в суді першої інстанції доказам, які суд належно оцінив, а також засадам справедливості, добросовісності, спільній участі сторін у придбанні квартири для проживання їх сім'ї. Передбачені законом підстави для ухвалення рішення про відмову в позові ОСОБА_1 та задоволення позову третіх осіб відсутні.

Разом з тим, суд визнав право власності на квартиру на Ѕ частку за позивачем, при цьому не зазначив, яка ж частка квартири залишається у власності відповідача, тому необхідно доповнити резолютивну частину рішення суду про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Змінити рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2018 року, доповнивши резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту:

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_7.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

ОСОБА_19