Номер провадження: 22-ц/813/3593/19
Номер справи місцевого суду: 522/7886/18
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

26.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в особі судді-доповідача Таварткіладзе О.М., розглянувши питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11 червня 2018 року про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6, за участі третьої особи ОСОБА_7 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 11 червня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6, за участі третьої особи ОСОБА_7 про виселення.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першою інстанцією правил підсудності, просить скасувати ухвалу, оскільки суд відкрив провадження не за місцем її реєстрації.

Проте, апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист прав на звернення до суду здійснюється на всіх стадія цивільного процесу, в тому числі і на стадії апеляційного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується Статтею 6 ч. 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49).

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов'язків».

Таким чином, у статті 6 ч. 1 представлено «право на суд», разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), § 36). «Право на суд» та право на доступ не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), § 59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), § 28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], § 229).

Нормами національного закону надано право на оскарження в апеляційному порядку рішень суду, в тому числі фізичній особі, яка не брала участь у справі, якщо суд вирішив питання про її цивільні права та обов'язки.

В той же час, згідно зі ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на ефективний судовий захист - справедливий суд, разом з правом на доступ до суду, має особа, якщо справа стосується її «цивільних прав та обов'язків».

Таким чином, норми національного закону кореспондують статті 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського Суду з прав людини.

У даному випадку судом першої інстанції 11.06.2018 року порушена справа за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6, за участі третьої особи ОСОБА_7 про виселення.

ОСОБА_3, не може здійснювати будь-які процесуальні дії, пов'язані з заявленими вимогами позивача ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6, за участі третьої особи ОСОБА_7 про виселення, через те, що вона не є суб'єктом оскарження, та правовідносини, які склалися у цій справі не стосуються її цивільних прав та обов'язків.

Законодавець у статті 358 ЦПК України - відмова у відкритті апеляційного провадження, не передбачив підстав відмови у відкритті апеляційного провадження для суб'єктів оскарження, якщо не стосується їхніх цивільних прав та обов'язків.

В даному випадку, заявлений позов про виселення не стосується апелянта, тому він не є суб'єктом оскарження ухвали суду першої інстанції від 11.06.2018 року.

Беручи до уваги, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського Суду з прав людини в силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, апеляційний суд Одеської області вважає необхідним відмовити в допуску апелянта до суду апеляційної інстанції з підстав ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки порушена у суді справа не стосується його цивільних прав та обов'язків.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11 червня 2018 року про відкриття провадження підлягає поверненню апелянту.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов'язане з тлумаченням права національними судами.

ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СУД з прав людини оцінює «розумність» тривалості провадження з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв:

складність справи,

поведінка заявника та відповідних органів влади,

а також важливість предмета спору для заявника

(див., серед інших джерел, рішення у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], заява № 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII). Українські справи: «Світлана Науменко проти України», рішення від 09 листопада 2004 року; «Меріт проти України», рішення від 30.03.2004 року; «Єфименко проти України», рішення від 18 липня 2006 року, «Івань та інші проти України», рішення від 12 січня 2017 року, п.п.7, 8; «Аніфер проти України», рішення від 26 липня 2018 року п.6, та інші.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов'язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв'язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З початку січня 2019 року по 26.02.2019 року внаслідок автоматизованого розподілу до судді Таварткіладзе О.М. надійшло 424 справи.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду та розглянути у строки, передбачені національним законом.

Тому дана ухвала постановлена 26.02.2019 року.

Керуючись ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_3 в допуску до Одеського апеляційного суду, оскільки вона не є суб'єктом оскарження ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 11 червня 2018 року про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6, за участі третьої особи ОСОБА_7 про виселення.

Апеляційну скаргу повернути апелянту.

Апеляційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст ухвали складено 26.02.2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду О.М. Таварткіладзе