Дата документу 06.11.2019 Справа № 332/4115/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/4115/15 Головуючий у 1 інстанції Андрюшина Л.А.
Провадження № 22-ц/807/3020/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 05 вересня 2007 року був укладений договір «Автопакет» № 17/2007/2090Фап, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 9991,09 доларів США на придбання автотранспортного засобу марки ВАЗ, модель 217030, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , строком до 13.08.2012 року.

Відповідно до умов договору відсотки за користування кредитом розраховуються на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,9%, комісія за цим договором складає 1,5% від суми кредиту і сплачуються на підставі одноразово на дату видачі кредитних коштів. Відповідно до п.2.2.2, 2.2.3 договору повернення кредиту здійснюється шляхом сплати мінімально необхідного платежу в сумі 243,32 доларів США щомісячно до 18 числа поточного місяця.

В якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту позичальник передав банку в заставу вище вказаний автотранспортний засіб.

Виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором було забезпечено порукою.

За умовами договору поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безвідривно та безспірно зобов`язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Згідно з умовам договору поручителі відповідають перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, солідарно, всім належним їм на праві власності майном та грошовими коштами.

Позивач повністю виконав сої зобов`язання за кредитним договором, але всупереч умовам кредитного договору відповідачка ОСОБА_1 не виконала своїх зобов`язань щодо повернення суми кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 21.08.2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 22356,47 доларів США. що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 21.08.2015р. становить 492 530,23 грн., яка складається з 8081,92доларів США - заборгованість за кредитом, 7659,56 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків. 6614,99 доларів США - заборгованість за прострочення сплати кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором «Автопакет» № 17/2007/2090Фап від 05.09.2007 року у загальному розмірі 22356,47 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 21.08.2015 року становить 492 530,23 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» суму заборгованості за кредитним договором «Автопакет» №17/2007/2090Фап від 05.09.2007 року у загальному розмірі 22356,47 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 21.08.2015 року становить 492 530,23 грн.

В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Повістки про виклик до суду вона не отримувала. Наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення їй судових повісток нею не отримувалися, на повідомленнях міститься не її підпис, оскільки станом на 05.12.2015 року за адресою АДРЕСА_1 вона не проживала. Просила суд застосувати строк позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, чим порушила умови укладеного між Банком та нею договору.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір «Автопакет» № 17/2007/2090 Фап від 05 вересня 2007 року.

Відповідно до умов вказаного договору, банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 9991,09 доларів США строком до 13.08.2012 року, на придбання автотранспортного засобу.

Положеннями статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями статті 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу визначено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору, становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір кредиту «Автопакет» укладений позивачем та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 саме в письмовій формі, підписаний уповноваженою на це посадовою особою банку та особисто всіма відповідачами.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Забезпечення виконання відповідачкою ОСОБА_4 своїх зобов`язань за кредитним договором, забезпечується порукою поручитель ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які безвідривно та безспірно зобов`язуються відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з цього договору.

Поручителі відповідають перед банком у тому ж об`ємі, що і позичальник. Позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право банка вимагати виконання зобов`язань, вказаних у цьому договорі, повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язань, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому. Поручитель відповідає перед банком за виконання зобов`язань у повному об`ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, чим порушила умови укладеного між банком та нею договору.

Відповідно до розрахунку, наданого Банком, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 21.08.2015 року складає 22356,47 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 21.08.2015р. становить 492530,23 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 8081,92 доларів США (178050,91 грн.); заборгованість по сплаті відсотків - 7659,56 доларів США (168746,00грн.); пеня за прострочення сплати кредиту - 145733,32 грн.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За приписами ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну)відповідальність поручителя. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за умовами договору «Автопакет» № 17/2007/2090Фап від 05 вересня 2007 року поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безвідривно та безспірно зобов`язалися відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з цього договору.

Позичальник та поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право банка вимагати виконання зобов`язань за договором повністю як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Судом вірно встановлено, що п.1.1.4 договору «Автопакет»№17/2007/2090Фап від 05.09.2007р., визначено, що строк виконання основного зобов`язання було визначено виключно до 13.08.2012 року.

Таким чином зобов`язання за цим договором мають чітко визначений строк виконання. З позовом банк звернувся до суду 31.08.2015 року, тобто вже після спливу встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку.

З огляду на те, що договором не встановлений строк, після якого порука припиняється, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ч. 4 ст. 559 ЦК України та стягнув заборгованість лише з позичальника ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить апеляційний суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності з огляду на те, що остання оплата по кредиту відбулася 26 грудня 2008 року. До суду з вказаним позовом позивач звернувся лише 31.08.2015 року, тобто за межами строку позовної давності.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування строку позовної давності з огляду на наступне.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року справа № 530/606/16-ц врахована правова позиція викладена Верховним Судом України у справі № 6-780цс15 від 30 вересня 2015 року, про те, оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції зроблено запит щодо реєстрації місця проживання відповідачів, згідно якого ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.26).

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2015 року відкрито провадження у зазначеній справі та призначено судове засідання на 09 жовтня 2015 року.

У зв`язку з неявкою в судове засідання на 09 жовтня 2015 року, судове засідання перенесено на 20 листопада 2015 року на 11 год. 00 хв.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 повідомлена належним чином про розгляд справи 20 листопада 2015 року о 11 год. 00 хв., про що свідчить її підпис у повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.38).

У зв`язку з неявкою в судове засідання на 20 листопада 2015 року, судове засідання перенесено на 17 грудня 2015 року на 10 год. 00 хв.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 повідомлена належним чином про розгляд справи 17 грудня 2015 року о 10 год. 00 хв., про що свідчить її підпис у повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.46).

Заочне рішення у справі ухвалено 17 грудня 2015 року, про час та місце проведення якого відповідач ОСОБА_1 повідомлена належним чином 05 грудня 2015 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 46).

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судові повістки на судові засідання на 20 листопада 2015 року на 17 грудня 2015 року нею не отримувалися та на них міститься не її підпис, оскільки станом на 05 грудня 2015 року вона за адресою АДРЕСА_1 не проживала.

Колегія суддів не приймає вказані доводи до уваги з огляду на те, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх посилань не надала жодних належних та допустимих доказів. Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 станом на 05 грудня 2015 року проживала за іншою адресою. Крім того, судом зроблено запит щодо реєстрації місця проживання відповідачів, згідно якого ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

При зверненні до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказує свою адресу АДРЕСА_1 .

Доводи про те, що на повідомленнях про вручення судових повісток міститься не її підпис є безпідставними, оскільки вказане може підтвердитися експертизою, яка скаржником не заявлялася.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не була позбавлена можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України. Отже судом дотримано принцип рівності та змагальності сторін.

Однак, на протязі часу розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 до суду із заявою про застосування строку позовної давності не зверталася. Однак, мала можливість звернутися до суду із таким клопотанням.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не приймає посилання відповідача в апеляційній скарзі про пропущення позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову у відповідній частині.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: