Справа № 211/5654/18
Провадження № 2/211/493/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
05 березня 2019 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Ніколенко Д.М.,
за участю секретаря судового засідання Мальнєвої В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, зобовязавши Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти його з реєстрації, оскільки відповідач не мешкає за вказаною адресою з моменту реєстрації в ній, особистих його речей в квартирі не має, за комунальні послуги він не сплачує, що ставить її в скрутне матеріальне становище.
Ухвалою суду від 23 листопада 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання сторони не зявилися.
Позивач ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала з підстав, викладених в заяві, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України, відзиву не подав.
Згідно вимог статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва № Д 409 про право власності на житло від 27 червня 2006 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради, є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Власником іншої 1/2 частини квартири була ОСОБА_3, яка 08 листопада 2016 року померла та за життя заповідала належну їй 1/2 частку квартири позивачу (а.с. 11-14 - копії витягу, заповіту, свідоцтв про смерть, про шлюб).
У вказаній квартирі згідно довідки № 251 від 19 листопада 2018 року, зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а.с. 10), який, за даними акту про не проживання від 25 жовтня 2018 р., складеного мешканцями квартир № 106 і 109 в будинку № 15 по вул. Мухіної в м. Кривому Розі та посвідченого управителем Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Мухіної 15», з моменту реєстрації (15.10.2014 р.) по теперішній час не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17).
Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Разом з тим, позивачем заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю виключно шляхом зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання, зобовязавши Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Криворізького РВ зняти ОСОБА_2 з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на положення Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»
Так, відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зі змінами та доповненнями, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).
У зв'язку з цим, відповідно до статті 16 ЦК України, зняття особи з реєстрації можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст. 71, 72, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).
Таким чином, зняття з реєстрації може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Позивачем жодної з цих вимог не заявлено.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за відсутності передбачених чинним законодавством підстав.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 317,319,391,405 ЦК України, ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 280-284, 288 ЦПК України,суд ,-
в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 05 березня 2019 року
Суддя Д.М.Ніколенко