Справа № 127/9478/18
Провадження № 22-ц/801/502/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 рокуСправа № 127/9478/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Панасюка О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу №127/9478/18 за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Просто- Страхування» про стягнення страхового відшкодування

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Мелеха Дмитра Орестовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2018 року, повний текст якого складено 02 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Дернової В.В.,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» (далі ПрАТ «Просто-Страхування») про стягнення заборгованості зі сплати страхового відшкодування в сумі 58 464 грн та за прострочення його виплати 8 252,23 грн пені, 2554,04 грн інфляційних втрат, 831,31 грн - 3% річних та 6400 грн витрат на правовому допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «DAF ТЕ 96 NC», д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням гр. ОСОБА_5, загинув її син ОСОБА_6 Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «DAF ТЕ 96 NC», д.р.н. НОМЕР_1 була застрахована у АТ «Просто-Страхування». В результаті події ДТП та його наслідків, позивачу була заподіяна шкода, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. У визначеному Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV порядку (далі- Закон №1961-IV) представник позивача звернувся до відповідача із заявою про настання страхового випадку та на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених вимог були відшкодування моральної шкоди у розмірі 14616 грн., відшкодування, пов'язане із втратою годувальника 43 848 грн. та відшкодування витрат на спорудження надгробного пам'ятника 19328 грн. 25 жовтня 2017 року відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування у сумі 14 616 грн. на відшкодування витрат на спорудження надгробного пам'ятника та моральної шкоди. Листом від 29 листопада 2017 року відповідач повідомив, що виплата страхового відшкодування зменшена до 50% у зв'язку, що за настання страхового випадку відповідальні водій ОСОБА_5 та сам загиблий пішохід ОСОБА_6, а також повідомлено про відсутність підстав для здійснення страхового відшкодування, пов'язаного із втратою годувальника. Такі дії відповідача вважає неправомірними, оскільки шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від наявності вини, при цьому єдиним потерпілим від ДТП є ОСОБА_6, а тому відповідно до п.27.3, ст. 27 Закону №1961-IV страховиком підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі (на день настання страхового випадку 1218 грн х 12 = 14616 грн.) на користь батьків потерпілого рівними частинами. Оскільки позивач у відносинах з АТ «Просто-Страхування» діяла також від імені батька потерпілого - ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, то заборгованість відповідача перед позивачем по відшкодуванню витрат на спорудження надгробного пам'ятника та відшкодуванню моральної шкоди становить різницю між належною до сплати та виплаченими сумами у розмірі 14 616 грн. Також позивач є особою, яка відповідно до ст. 1200 ЦК України та ст. 202 СК України має право на відшкодування шкоди, пов'язаного із смертю годувальника, оскільки мала право на одержання від нього утримання, в зв'язку з тим, що на день його смерті була пенсіонером за віком та проживала разом із загиблим, спільно вели з ним господарство. Той факт, що ОСОБА_6 на день загибелі не працював сам по собі не виключає право на відшкодування такої шкоди, оскільки це не виключало права позивача на отримання утримання. Загальний розмір заборгованості по виплаті страхового відшкодування становить 58 464 грн., з яких 43848 грн. відшкодування, пов'язане із втратою годувальника; 7308 грн - відшкодування 50% витрат на спорудження надгробного пам'ятника, 7308 грн відшкодування 50% моральної шкоди. З часу часткової виплати страховиком страхового відшкодування, а саме з 26 жовтня 2017 року у позивача виникло право на відшкодування пені в розмірі 8252, 23 грн., інфляційних втрат в розмірі 2554, 04 грн. та 3% річних в розмірі 831,31 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

З цих підстав просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Просто-Страхування» на користь ОСОБА_3 10 962 грн страхового відшкодування, з яких: 7 308 грн - витрати на спорудження надгробного пам`ятника та 3 654 грн - моральна шкода.

Стягнуто з ПрАТ «Просто-Страхування» на користь ОСОБА_3 1547,29 грн пені; 478,93 грн втрат від інфляції та 155,87 грн - 3% річних.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «Просто-Страхування» на користь ОСОБА_3 1200 грн витрат на правничу допомогу та на користь держави 704,80 грн судового збору.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - Мелех Д.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні страхового відшкодування, пов'язаного із втратою годувальника, та ухвалити нове, про стягнення на користь ОСОБА_3 з відповідача 43 848 грн страхового відшкодування, пов'язаного із втратою годувальника, 6306, 9 грн решти пені, 2075, 11 грн решти інфляційних збитків, 623, 48 грн решти 3% річних за порушення строків виплати страхового відшкодування, та 5200 грн решти витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, оскільки за змістом ст. 1200 ЦК України основним доказом наявності права позивача на отримання відшкодування по втраті годувальника є досягнення нею пенсійного віку та наявність родинних зав'язків з сином, надання інших доказів не передбачено. Застосування ж судом до спірних правовідносин положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суперечить вимогам Закону №1961-IV, оскільки його дія не поширюється на відносини відшкодування шкоди.

У строк, встановлений апеляційним судом, від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено перебування її на утриманні загиблого ОСОБА_6, а як наслідок права на страхове відшкодування, пов'язане із втратою годувальника. В частині вимог на відшкодування витрат на поховання та моральної шкоди, суд дійшов висновку про безпідставність зменшення страховиком розміру відшкодування до 50% і про право позивача на страхове відшкодування у розмірі, встановленому пунктами 27.3, 27.4, 27.5 ст. 27 Закону №1961-IV. Водночас судом стягнуто на користь ОСОБА_3 1/2 частину від недоплачених 7308 грн моральної шкоди - 3654 грн, оскільки батько загиблого - ОСОБА_7, який має право на таке страхове відшкодування в рівній мірі з матір'ю, уповноважував ОСОБА_3 на представництво своїх інтересів лише у страхових компаніях, МТСБУ, а не в судах. З урахуванням принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, з розрахунку 10 962 грн. недоплаченого страхового відшкодування, з яких 7308 грн витрати на спорудження надгробного пам'ятника і 3564 грн моральної шкоди за прострочення виплати страхового відшкодування судом стягнуто 1547, 29 грн пені за 173 календарних дні за період з 26 жовтня 2017 року по 16 квітня 2018 року; 478, 93 грн інфляційних втрат за період з листопада 2017 року до лютого 2018 року; 155,87 грн 3% річних за період з 26 жовтня 2017 року по 16 квітня 2018 року та 1200 грн витрат на правничу допомогу (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог).

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно о 20.20 год. водій ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки «DAF ТЕ 96 NC», синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1, із напівпричепом марки «Lamboo Laba -39», синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2, рухаючись по автодорозі «Житомир - Могилів - Подільський» в напрямку м. Вінниці, біля с. Березіна Вінницького району допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6, який переходив дорогу зліва направо; внаслідок ДТП пішохід був доставлений в МКЛ ШМД м. Вінниці в тяжкому стані, де від отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 09 грудня 2014 року (а.с.20).

25 грудня 2014 року слідчим відділу розслідування ДТП СУ УМВС України у Вінницькій області майором міліції Мельничуком В.О. було прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0000338, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 листопада 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КК України, за відсутності в діях ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ознак крмінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в діях водія ОСОБА_5 відсутня об'єктивна сторона вказаного злочину, а саме не встановлено порушень Правил дорожнього руху України або експлуатації транспортного засобу, які б знаходилися у причинному зв'язку з настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого.

Відповідальність власника автомобіля марки «DAF ТЕ 96 NC», синього кольору, д.р.н. НОМЕР_1 була застрахована відповідно до полісу № АІ/7417095 від 31 жовтня 2014 року обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПрАТ «Просто -Страхування» (а.с. 88).

Позивач ОСОБА_3 є матір'ю загиблого ОСОБА_6, що підтверджується повторним Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 29 січня 2015 року (а.с. 61).

На спорудження нагробного пам'ятника сину позивач понесла витрати в сумі 19 328 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера №11 від 11 лютого 2016 року, №14 від 22 лютого 2016 року, товарним чеком №7 від 17 серпня 2017 року (а.с. 23-24).

13 вересня 2017 року позивач в особі представника Мелеха Д.О., звернулася до ПрАТ «Просто-Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 73080 грн, яке складається з наступного: 14616 грн - відшкодування моральної шкоди, 19328 грн - відшкодування витрат на спорудження нагробного пам'ятника, 43848 грн - відшкодування, пов'язане із втратою годувальника (а.с. 9).

Відповідно до страхового акта № 104058 від 24 жовтня 2017 року, ПрАТ «Просто-Страхування» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 14616 грн, яке було виплачено 25 жовтня 2017 року, що підтверджується платіжним дорученням №19564 від 25 жовтня 2017 року (а.с. 88-89).

Як видно з листа ПрАТ «Просто-Страхування» від 29 листопада 2017 року на заяву про надання інформації, страховиком виплачено страхове відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання (спорудження надгробного пам'ятника) в межах ліміту, встановленого п. 27.2, 27.4 ст. 27 Закону № 1961-IV, при цьому сума страхового відшкодування зменшена на 50% з урахуванням вимог п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-IV у зв'язку з відповідальністю за настання страхової події двох осіб: водія ОСОБА_5 та самого потерпілого ОСОБА_6 Також повідомлено про відсутність підстав для здійснення страхового відшкодування, пов'язаного із втратою годувальника (а.с. 91-92).

Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилалася на наявність у неї права на відшкодування, передбачене ст. 1200 ЦК України.

Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону №1961-IV, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами; загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Згідно з п.2 абз. 2 ч.1 ст. 1200 ЦК України шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Відповідно до ч.2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, належать: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Зміст поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Згідно п.п. 35.1, 35.2 ст. 35 Закону №1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої, крім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв'язку із смертю годувальника .

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатні члени сім'ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв'язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Оскільки предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, який відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Вищевказані обставини спростовують доводи позивача та її представника про те, що єдиною обставиною, яка підлягає доказуванню у спорах про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого є факт родинних відносин і досягнення позивачем пенсійного віку.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що ОСОБА_6 на момент загибелі не працював.

Отримати відомості про доходи потерпілого від Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області не виявилося можливим у зв'язку із відсутністю РНОКПП ОСОБА_6 (а.с. 132).

Згідно з інформацією Вінницького обласного центру зайнятості від 30 липня 2018 року № 02-22/2319-18 станом на 30 липня 2018 року за даними Єдиної інформаційно-аналітичної системи державної служби зайнятості, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії НОМЕР_5) не перебуває на обліку як шукаючий роботу, не зареєстрований як безробітний, до центрів зайнятості Вінницької області раніше не звертався (а.с. 123).

Відповідно до повідомлення Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 09 серпня 2018 року №3001, ОСОБА_3 перебуває на обліку в Управління ПФУ м. Вінниці і отримує пенсію за віком (а.с. 134-139). Пенсія по віку призначена ОСОБА_3 з 09 серпня 2007 року, що підтверджується посвідченням № 164098 (а.с. 65).

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі-набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на одну особу в розрахунку на місяць встановлено у розмірі 949 гривень.

Як видно з довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 09 серпня 2018 року про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії ОСОБА_3 за період з 01 серпня 2007 року по 30 вересня 2017 року, з січня 2014 року по серпень 2015 року розмір фактично виплаченої пенсії складав 1130, 57 грн. (а.с.138).

Таким чином, дохід ОСОБА_3 у вигляді пенсії за віком перевищував встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у розмірі 949 грн щомісячно, а тому позивач не вважається такою, що потребувала матеріальної допомоги.

При цьому, позивачем не доведено належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, передбачену статтею 202 СК України, так і те, що син ОСОБА_6 надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування.

Таким чином, ОСОБА_3 не доведено обставин перебування на утриманні загиблого сина ОСОБА_6 та потребу у матеріальній допомозі від останнього, а тому підстави для стягнення страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого відсутні.

Пунктами 27.3, 27.4, 27.5 ст. 27 Закону №1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами ; страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку ; відшкодування шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати; загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», у 2014 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1218 гривень.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незастосування положень п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-IV до правовідносин з відшкодування шкоди джерелом підвищеної небезпеки, завданої смертю потерпілого за наявності його вини.

Відповідно до вищевказаного положення, у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

З аналізу вказаної норми видно, що нею регулюються відносини завдання неподільної шкоди іншій (третій) особі спільними діями декількох винних осіб.

З урахуванням наведеного, батькам загиблого ОСОБА_6 - ОСОБА_3 та ОСОБА_7 страховиком підлягали відшкодуванню витрати на спорудження надгробного пам'ятника, які не могли перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (12 х 1218 грн. = 14 616 грн) та моральна шкода по 7308 грн на кожного.

З урахуванням виплаченого 25 жовтня 2017 року страхового відшкодування в розмірі 14 616 грн, сума недоплати становить 14 616 грн.

При цьому судом першої інстанції правильно враховано, що батько загиблого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 до суду з відповідними вимогами про стягнення відшкодування не звертався, а наявна у матеріалах справи довіреність від 16 серпня 2017 року, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А., зареєстрована в реєстрі за № 4659, видана ОСОБА_10 ОСОБА_3 на представництво його інтересів лише в страхових компаніях, МТСБУ, для чого представнику надано право підписувати і подавати заяви на виплату страхового відшкодування, отримувати належне страхове відшкодування в страхових компаніях, МТСБУ (а.с.28).

З цих підстав, судом першої інстанції правильно стягнуто на користь позивача суму недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 10 962 грн, з яких 7308 грн - витрат на спорудження надгробного пам'ятника та 3654 грн - моральної шкоди.

Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, які виникли з договору страхування, як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Таким правовий висновок викладено зокрема у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 по справі №6-1003цс16.

З урахуванням принципу цивільного судочинства, ст. 13 ЦПК України, з розрахунку 10 962 грн недоплаченого страхового відшкодування суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь ОСОБА_3 з ПрАТ «Просто-Страхування» 1547, 29 грн пені за 173 календарних дні за період з 26 жовтня 2017 року по 16 квітня 2018 року; 478, 93 грн інфляційних втрат за період з листопада 2017 року до лютого 2018 року; 155,87 грн 3% річних за період з 26 жовтня 2017 року по 16 квітня 2018 року та 1200 грн витрат на правничу допомогу (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог).

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Мелеха Дмитра Орестовича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

О.С. Панасюк