Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 591/3727/16-ц

провадження № 61-12328св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2017 року у складі судді Бурда Б. В. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 01 березня 2017 року у складі суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Хвостика С. Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Резниченко Микола Олександрович,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») про захист прав споживача та визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Зазначав, що 20 травня 2008 року між ним та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», укладено кредитний договір № 014/3730/3/15682. Відповідно до цього договору він отримав кредит в сумі 38 тис. доларів США на строк до 19 травня 2018 року зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом 20 травня 2008 року між ними укладено договір іпотеки, за яким забезпеченням виступила належна йому квартира АДРЕСА_1. Разом з тим, положення кредитного договору не відповідають вимогам чинного законодавства, що порушує рівноправність сторін, створює невиправдані переваги для банку та призводить до негативних наслідків для нього. Договір не містить умов та порядку його припинення. Банк не надав йому у доступній формі до укладення договору інформацію про умови кредитування, порядок погашення кредиту та його сукупну вартість. Умови кредитного договору містять несправедливі для позичальника умови, а діяльність банку має ознаки нечесної підприємницької діяльності. Зокрема, встановлена занадто жорстока відповідальність за порушення строків погашення кредиту у вигляді пені. В порушення вимог закону кредит виданий в іноземній валюті, що заборонено законом. Крім того, банк не мав індивідуальної ліцензії на вчинення операції з валютними цінностями.

Посилаючись на викладені обставини, просив визнати недійсним кредитний договір та договір забезпечення кредиту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що посилання позивача на те, що умови договору є несправедливими, порушені вимоги закону щодо видачі кредиту в іноземній валюті, позивача не було повідомлено про умови кредитування сукупну вартість кредиту, договором не визначено порядок припинення договору не заслуговують на увагу. Сторонами кредитного договору досягнуто згоди щодо валюти виконання грошового зобов'язання, розміру кредиту та строків його погашення. На час укладення кредитного договору банк мав необхідний обсяг повноважень для здійснення кредитування в іноземній валюті, використання якої при здійсненні кредитних операцій (в кредитних зобов'язаннях) було передбачено чинним на час укладення даних договорів законодавством. Отримання позичальником дозволу на здійснення валютних операції у вигляді отримання кредиту в іноземній валюті не передбачено законом. Сторонами кредитного договору досягнуто згоди щодо валюти виконання грошового зобов'язання в доларах США. Процентна ставка виражена в договорі зрозумілій формі. З повідомлення позичальника (а.с. 67-68) вбачається, що позичальник отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за договором, а саме - щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, щодо розміру, враховуючи розмір комісії (тарифів).Таким чином, спростовуються твердження позивача щодо ненадання йому відповідачем повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні спірного договору сторонами у повному обсязі було дотримано усі вимоги закону та погоджені усі істотні умови договору.Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 01 березня 2017 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що матеріалами справи підтверджується, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, позивач ОСОБА_1 до 2014 року виконував умови договору, вносив на погашення кредиту грошові кошти, жодних претензій до банку з питань незрозумілості щодо виконання договору не пред'являв. Під час розгляду справи місцевим судом обґрунтовано встановлено, що відповідач мав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, тому правомірно використовував іноземну валюту під час здійснення своєї діяльності. Позивач ОСОБА_1 також наполягав надати йому кредит саме в іноземній валюті, його прохання банком було задоволено.

Відсутні також підстави для визнання недійсними і окремих пунктів договорів, зокрема і пункту 9.1. кредитного договору, яким передбачено сплату 0,1% пені від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. З цим пунктом договору ОСОБА_1 погодився, іншої відповідальності за порушення строків повернення кредиту, відсотків та комісій договір не містить. Крім того, відповідно до умов додаткової угоди до кредитного договору № 014/3730/3/15682 від 20 травня 2008 року, що була укладена 27 січня 2014 року, сторони погодили, що за порушення позичальником його грошових зобов'язань за кредитним договором, останній сплачує на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на кожну дату існування прострочення відповідного платежу. Тобто, сторони значно зменшили попередній розмір пені. Відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 травня 2016 року, що залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 01 липня 2016 року, із ОСОБА_1 стягнуто 422 169 грн 25 коп. заборгованості за кредитом, а розмір пені, що підлягає стягненню, складає лише 6 326 грн 73 коп. За таких обставин місцевий суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для судового захисту прав позивача та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що у випадку, коли сторони погодили у договорі умови, які суперечать нормам закону, це може бути підставою для визнання такого пункту чи всього договору недійсним судом і якщо особі стало відомо про таку невідповідність закону, не має значення досягнення згоди сторонами щодо таких умов, виконаня чи невиконання ними цих умов після укладення правочину. Валютою зобов'язання є долар США, проте надання кредитних коштів на споживчі цілі в іноземній валюті суперечить закону. Можливість сплати кредитів в іноземній валюті законом не передбачена. Крім того, у банку відсутні індивідуальна ліцензія на вчинення орперацій з іноземною валютою. Встановлення пені у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом є несправедливою умовою. Банк не надав йому у доступній формі до укладення договору інформацію про умови кредитування, порядок погашення кредиту та його сукупну вартість.

05 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що 20 травня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк»,та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/3730/3/15682. Відповідно до цього договору позичальник отримав кредит в сумі 38 тис. доларів США на строк до 19 травня 2018 року зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитними коштами. Позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Відповідно до пункту 5.2 умов кредитного договору повернення відповідачем отриманого кредиту та сплата процентів за користування кредитом, здійснюється щомісячно 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, шляхом внесення грошових коштів, згідно з графіком платежів в Додатку № 1 до кредитного договору.

На забезпечення виконання позичальника за вказаним кредитним договором 20 травня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки, за яким забезпеченням виступила належна позичальнику квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 01 липня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року, задоволено позов банку про дострокове повернення кредиту й платежів за ним, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 760 доларів 06 центів США, що еквівалентно 422 169 грн 25 коп., та пеню у розмірі 6 326 грн 73 коп.

Щодо оспорення умов договору про стягнення пені

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі у редакції, чинній на момент укладення договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п'ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором.

Пунктом 9.1. кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов'язання щодо повернення кредиту, чи його частини, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Разом з тим, між сторонами договору неодноразово укладалися додаткові угоди до кредитного договору № 014/3730/3/15682 від 20 травня 2008 року.

Зокрема, додатковою угодою від 27 січня 2014 року у пункті 1.6 сторонами визначено, що за порушення позичальником його грошових зобов'язань за кредитним договором, останній сплачує на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на кожну дату існування прострочення відповідного платежу.

Таким чином, із 27 січня 2014 року нарахування позивачу пені проводиться в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на кожну дату існування прострочення відповідного платежу, а не в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що оспорюється позивачем.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2016 року пеню стягнуто у розмірі 6 326 грн 73 коп. за обліковою ставкою Національного Банку України, а тому колегія суддів погоджується із висновками судів про безпідставність позовної вимоги про визнання недійсним пункту 9.1 кредитного договору, який змінено пунктом 1.6 додаткової угоди від 27 січня 2014 року до кредитного договору.

Щодо оспорення кредитного договору з підстав відсутності у ньому детального розпису сукупної вартості кредиту та ненадання інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 20 травня 2008 року) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Тобто, вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладення оспорюваного договору не передбачали обов'язку банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (набрали чинності 06 червня 2007 року), зобов'язують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов'язково повинен бути викладений лише як окремий документ.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту (пункт 1.1), розміру процентної ставки (пункт 1.1), порядку її нарахування (пункт 3.4. кредитного договору; пункт 1.3 додаткової угоди від 15 січня 2010 року), переліку, розміру й бази розрахунку неустойки (пункти 1.6, 1.7 додаткової угоди від 27 січня 2014 року); періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору.

Враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору, ОСОБА_1 з моменту підписання цього договору обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, свого обов'язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Таким чином, позивач був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв'язку з чим не можна визнати кредитний договір недійсним з наведених підстав.

Доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо надання споживчих кредитів в іноземній валюті

Заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

З огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання нікчемними умов кредитного договору, укладеного 20 травня 2008 року до набрання чинності цих змін.

Щодо відсутності у банку індивідуальної ліцензії на вчинення операцій з іноземною валютою

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкамта іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов'язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.

Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв'язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов'язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на законність оскаржуваних сужових рішень, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик