27.02.2019 ЄУН № 337/5189/18
Провадження № 2/337/442/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

за участю секретаря Побережної О.В.

розглянувши у судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області (далі Управління ВД ФСС України у Запорізькій області) звернулось до суду із вказаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 20336 грн. 82 коп.

Позов мотивовано тим, що 26.12.2017 рокууправлінням видано наказ №150-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області з 30.12.2017 року з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення чисельності штату працівників). У звязку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 у період з відпустки з 19.12.2017 року по 28.12.2017 року та продовженням відпустки з 30.12.2017 року по 09.01.2018 року, управлінням 29.12.2017 року, видано наказ №153-к про внесення змін до наказу управління №150-к від 26.12.2017 року та звільнено відповідача з займаної посади з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення чисельності штату працівників) з 10.01.2018 року. Під час звільнення з відповідачем було повністю проведено розрахунок, а саме, нараховано та виплачено, зокрема, вихідну допомогу при звільненні відповідно до ст.44 КЗпП України в розмірі середнього місячного заробітку, що склав 20336 грн. 82 коп. Разом з тим, рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.10.2018 року накази управління №150-к від 26.12.2017 року та №153-к від 29.12.2017 року скасовано та відповідача було поновлено на роботі.

Позивач вважає, що виплата грошових коштів у сумі 20336 грн. 82 коп. є безпідставно набутими відповідачем і такими, що підлягають поверненню відповідно до положень ст.1212 ЦК України.

Ухвалою суду від 04.12.2018 року, після усунення позивачем недоліків позовної заяви та отримання інформації з підтвердженням зареєстрованого місця проживання відповідача, відкрито спрощене провадження у цивільній справі за даним позовом з викликом сторін у судове засідання.

03.01.2019 року до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнав та зазначив, щопідставою для виплати йому роботодавцем вихідної допомогибуло його звільнення з займаної посади з визначених законодавством підстав, а не саме на підставі наказів про таке звільнення №150-к від 26.12.2017 року та №153-к від 29.12.2017 року. Виплата вихідної допомоги при звільненні відбулася за власної ініціативи позивача, без будь-якої арифметичної помилки при нарахуванні цієї допомоги та за відсутності з його боку будь-яких дій стосовно цієї виплати. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.10.2018 року було встановлено неправомірність дій позивача при його звільненні та його поновлено на роботі. Незважаючи на його поновлення на роботі, в силу ст.1215 ЦК України, отримана ним сума вихідної допомоги поверненню не підлягає. Просить в задоволені позову відмовити.

Представники сторін у судовому засіданні підтримали свої доводи та заперечення, які викладені вподаній позивачем позовній заяві та відповідачем в відзиві на позов.

Відповідач у судовому засіданні просив позов залишити без задоволення.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що 26.12.2017 року начальником Управління ВД ФСС України у Запорізькій області було видано наказ №150-к про звільненняКаплія В.М. з посади заступника начальника управління начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області з 30.12.2017 року у звязку із скорочення чисельності штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України, та виплату йому, зокрема, вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, відповідно до ст.44 КЗпП України. (а.с. 50).

Наказом начальника Управління ВД ФСС України у Запорізькій області №153-к від 29.12.2017 року до наказу №150-к від 26.12.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1М.» внесено зміни та ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення чисельності штату працівників) з 10.01.2018 року (а.с.51).

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Під час звільнення з відповідачем було повністю проведено розрахунок, а саме, нараховано та виплачено, зокрема, вихідну допомогу при звільненні відповідно до ст.44 КЗпП України в розмірі середнього місячного заробітку, що склав 20336 грн. 82 коп. (арк.57-60).

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Проте, рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.10.2018 року, яке постановою Запорізького апеляційного суду від 12.12.2018 року залишено без змін, накази начальника Управління ВД ФСС України у Запорізькій області №150-к від 26.12.2017 року та №153-к від 29.12.2017 року скасовано та відповідачаКаплія В.М. було поновлено на посаді начальника управління начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, стягнуто з Управління ВД ФСС України у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 175 284 грн. 02 коп., узадоволенні решти позовних вимог відмовлено, також вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 52-55, 89-93).

Вказаними рішеннями суду встановлено, що звільнення ОСОБА_1 було проведено з порушенням трудового законодавства в частині не попередження роботодавцем працівника про звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та в частині пропонування іншої роботи, яка може бути наявна не тільки в управлінні, але і в його структурних підрозділах.

Відповідно до ч. 4 ст.82 УЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На виконання вказаного рішення суду наказом Управління ВД ФСС України у Запорізькій області №125-к від 02.10.2018 року ОСОБА_1було поновлено на роботі та 03.10.2018 року за вих.№05-3920 йому направлено повідомлення про повернення безпідставно отриманої вихідної допомоги при звільненні в сумі 20336 грн.82 коп. (а.с.56).

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов'язання у зв'язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності сукупності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Зясувавши усі обставини справи, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозвязку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд дійшов висновку про те, що грошові кошти ОСОБА_1були виплачені роботодавцем добровільно як вихідна допомога, а в діях працівника відсутні ознаки недобросовісності, тому відсутні передбачені статтею 1212 ЦК України, на яку посилаються представники позивача, підстави для їх повернення.

До таких висновків суд прийшов з тих підстав, щоу статті 1215 ЦК України встановлено як загальне правило (поверненню не підлягає допомога, яка виплачена юридичною особою добровільно), так і виключення з нього - відсутність розрахункової помилки зі сторони платника та недобросовісність з боку набувача.

Наявність хоча б однієї з таких підстав виключає можливість застосування загального правила.

Тобто відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмуються, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Грошова виплата (мінімальний розмір вихідної допомоги, передбачений статтею 44 КЗпП України), що є предметом спору у справі, відповідно до положень пункту 3.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату від 13 січня 2004 року № 5, не відноситься до заробітної плати і платежів, що прирівнюються до неї, однак цю виплату, яка є допомогою,слід розцінювати як засіб для існування, а отже на неї поширюються дія пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі № 174/406/16 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72378110#).

Тому вказана грошова сума не підлягає поверненню, якщо особа, яка її сплатила, не доведе, що виплата була здійснена внаслідок рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов'язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.

Доказівякоїсьнеправомірноїповедінкивідповідача при отриманні відповідних коштів позивачем не надано. Відсутня в позові і такапідстава для стягненнякоштів як рахунковапомилка.

Як було встановлено судом ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника управління начальника відділу експертизи тимчасової непрацездатності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на підставіпункту 1 статті 40 КЗпП України.

Така підстава звільнення вказує на неможливість відповідача жодним чином впливати (діями чи бездіяльністю) на прийняття роботодавцем відповідного рішення (на противагу такій причині звільнення як прогул, або звільнення за ініціативою робітника). Вихідна допомога була нарахована працівнику автоматично у зв'язку із звільненням та не потребувала від нього якихось додаткових дій, які можна було б вважати недобросовісними.

В той же час виплата вихідної допомоги здійснена позивачем відповідно до норм чинного законодавства та добровільно, при цьому відсутня рахункова помилка.

Посилання в позові на правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 року у справі № 6-2711цс16 та в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №359/5313/15-ц, безпідставні, оскільки стосуються інших фактичних обставин справи, а саме того, що вихідна допомога виплачувалась на підставі умов колективного договору й зазначений наказ про виплату працівником було оскаржено до суду. Предметом спору в них є повернення на підставі статті 1212 ЦК України грошової допомоги, визначеної пунктом 6.25.3 колективного договору ДП «Украерорух», яким передбачено таку виплату при звільненні за скороченням штату та сплаченої понад норму, передбачену КЗпП України.

У даній справі, зазначених обставин немає, а єдиним доводом позивача для повернення коштів є лише те, що ОСОБА_1, який на даний час поновлений на роботі, при звільненні в звязку із скороченням чисельності штату працівників, безпідставно отримав вихідну грошову допомогу на підставі ст. 44 КЗпП України у розмірі середнього місячного заробітку.

Однак, встановлення факту відсутності рахункової помилки з боку особи, яка провела відповідну виплату на підставі статті 44 КЗпП України та факту недобросовісності набувача, не дають підстав для повернення виплаченої суми відповідно до статей 1212, 1215 ЦК України.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 06.11.2017 року в аналогічній справі за позовом ДП «ОГХК» про стягнення коштів (виплаченої суми вихідної допомоги), відмовивши у допуску до провадження Верховного Суду України справи №174/405/16-ц за заявою ДП «ОГХК» про перегляд ухвалених у ній судових рішень, згідно яких останньому відмовлено у поверненні виплаченої на підставі статті 44 КЗпП України вихідної допомоги у зв'язку з недоведеністю факту недобросовісності набувача.

На підставі викладеного в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, у разі відмови в позові покладають на позивача.

Керуючись ст. 1215 ЦК України, ст.258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено судом 07.03.2019 року.

Суддя: Г.Є. Гнатик