КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/1887/17 Головуючий у І інстанції - Чех Н.А.
провадження №22-ц/824/2934/19 Доповідач у ІІ інстанції - Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді- доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюДержавної казначейської служби України на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської місцевої прокуратури №4, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій та рішень органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури,

УСТАНОВИВ:

у січні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що органом досудового розслідування його обвинувачено в тому, що 16.10.2012 року, приблизно об 11 годині, керуючи технічно справним автомобілем «BMW-X5», державний номер НОМЕР_1, він рухався по проїзній частині вулиці Ентузіастів в м. Києві, і проїжджаючи напроти будинку № 7, здійснив зіткнення з автомобілем «MERCEDES», державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, та в подальшому скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4, який в наслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва, він був виправданий у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у зв'язку з не доведенням вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Досудове розслідування даного ДТП вів слідчий Дніпровського РУГУ МВС України ОСОБА_5 Державне обвинувачення в суді підтримували прокурори Київської місцевої прокуратури № 4 - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 Під час досудового розслідування даного ДТП, слідчим було сфальсифіковані та підроблені докази, які начебто підтверджували його вину в вчиненні ДТП, а саме: схема ДТП, яка була складена на місці пригоди, в подальшому перероблена; підроблено протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 15.11.2012 року, оскільки в суді дана особа зазначила, що жодних пояснень слідчому не давав, до його кабінету не приходив, схему ДТП не підписував (з'ясовано при одночасному допиті зі слідчим Боярко О.М.); внесено завідомо неправдиві дані в протокол допиту свідка ОСОБА_14, та складена від його імені схема ДТП, в якій вказані неправдиві дані (свідок вказував на те, що ДТП він не бачив, оскільки спав, та проснувся від звуку - удару і побачив ОСОБА_4 на капоті автомобіля; документи у свідчого не читав, лише підписував); надано неправдиві вихідні дані для проведення авто-технічної експертизи.

Наслідком фальсифікації та підробки доказів стало незаконне притягнення його (позивача) в якості обвинуваченого по кримінальному провадженню за ч. 2 ст. 286 КК України.

З лютого 2013 року він доводив свою невинуватість в суді.

За весь цей час, з моменту незаконного притягнення його як підозрюваного, обвинуваченого і до вироку суду, яким він був виправданий, він страждав морально, оскільки знаходився під кримінальним переслідуванням незаконного, сфальсифікованого обвинувачення в скоєнні тяжкого злочину.

Незаконними діями органу досудового розслідування в особі слідчого Боярко О.М., та прокурорів, які підтримували обвинувачення, йому було завдано значних душевних страждань, які виразилися, зокрема, в руйнуванні життєвих планів, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію, що змусило його докладати багато зусиль для організації свого життя, та доведення своєї невинуватості. Завдану моральну шкоду оцінив у 300 000,00 грн. Крім того, у зв'язку з незаконним обвинуваченням він був вимушений звернутися за захистом до захисника, за що він сплатив 40 000,00 грн. Враховуючи викладені обставини, просив стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 40 000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Київської місцевої прокуратури № 4, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в наслідок незаконних дій та рішень органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури - задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 150 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 40 000 грн. у відшкодування матеріальної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України через свого представника ОСОБА_15 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення суду в частині задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, просить рішення скасувати. Вважає, що при розгляді справи судом не було встановлено факту заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань, а також не наведено мотивів відшкодування моральної шкоди у визначеному судом розмірі.

В судове засідання про по розгляду апеляційної скарги Державна казначейська служба України та Київська місцева прокуратура №4 своїх представників для участі у справі не направили, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що органом досудового слідства ОСОБА_2 обвинувачувався в тому, що 16.10.2012 року близько 10 години 55 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «BMW-Х5», державний номер НОМЕР_1, він рухався у другій умовній смузі проїзної частини вулиці Ентузіастів, у напрямку від вул. М. Раскової в бік бульвару Давидова в м. Києві, зі швидкістю приблизно 74.44-81.54 км/год. В цей час, ОСОБА_3 керуючи технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ 200D», державний номер 06502КВ, рухався в зустрічному напрямку в другій умовній смузі проїзної частини вул. Ентузіастів у напрямку від бульвару Давидова в бік вулиці М. Раскової в м. Києві, та увімкнувши показник лівого повороту зупинився в місці, призначеному для розвороту транспортних засобів, напроти буд. № 7 з метою виконання маневру лівого повороту для заїзду у двори, при цьому даючи дорогу транспортним засобам, які рухались в зустрічному напрямку. Внаслідок порушень ОСОБА_2 вимог ПДР України, за межами проїзної частини відбулось зіткнення лівою передньою частиною автомобіля «BMW-Х5» державний номер НОМЕР_1, з правою боковою частиною автомобіля «MERCEDES-BENZ 200D», державний номер 06502КВ, від чого автомобіль «MERCEDES-BENZ 200D», став некерованим, його відкинуло ліворуч на узбіччя, де правою передньою частиною автомобіля було скоєно наїзд на ногу стоячого на узбіччі пішохода ОСОБА_4, який в результаті ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до пред'явленого ОСОБА_2 обвинувачення, ДТП виникла з його вини, оскільки він допустив порушення вимог п. п. 10.1, 12.4 ПДР України, а в діях водія ОСОБА_3 порушень вимог Правил дорожнього руху України не вбачається, оскільки уникнути зіткнення автомобілів він не мав технічної можливості, як і не мав можливості уникнути наїзду на пішохода, бо після зіткнення знаходився в аварійній ситуації і його дії не регламентуються ПДР України.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року ОСОБА_2 виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у зв'язку з не доведенням вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2016 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

В процесі розгляду кримінального провадження № 755/2184/13-к було встановлено, що обвинувачення ОСОБА_2 ґрунтується на результатах складання протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схеми дорожньо-транспортної пригоди та фото-таблиць від 16.10.2012 року, висновку експерта №575/ат від 28.12.2012 року щодо обставин і механізму ДТП, висновку експерта №12/ат від 18.01.2013 року, згідно якого в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, в діях водія автомобіля «BMW-Х5», державний номер НОМЕР_1, ОСОБА_2 експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам п. п. 12.4, 10.1 Правил дорожнього руху України, протоколах відтворення обстановки та обставин події від 15 та 18 листопада 2012 року, поясненнях потерпілого ОСОБА_4, свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18

ОСОБА_2 категорично заперечив свою причетність до вказаного злочину та вказував, що ДТП сталась внаслідок порушень Правил дорожнього руху України водієм автомобіля «MERCEDES» ОСОБА_3, який, рухаючись по зустрічній смузі руху, раптово виїхав в смугу руху керованого ним автомобіля «BMW-Х5», не надавши йому дорогу, внаслідок чого відбулося зіткнення передньою частиною його автомобіля з правою боковою частиною автомобіля «MERCEDES».

Відповідно до висновку експертів № 16271/16272/14-52 від 30.04.2015 року, за результатами проведення судової транспортно - трасологічної та авто-технічної експертизи, проведеного на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва в кримінальному провадженні, щодо обставин події ДТП, яка мала місце 16.10.2012 року, пояснення водія ОСОБА_3, що були надані ним при ВООП від 18.11.2012 року, в частині вказаного ним місця зіткнення транспортних засобів, або розташування автомобіля «MERCEDES» відносно границь проїзної частини в момент зіткнення є неспроможними, з технічної точки зору. Пояснення водія ОСОБА_3, в частині вказаного ним місця зіткнення транспортних засобів та розташування автомобіля «MERCEDES» в момент зіткнення та параметрів руху транспортних засобів перед пригодою є неспроможними з технічної точки зору. Виходячи з викладених в технічно спроможній версії розвитку події параметрів зближення транспортних засобів, при умові прямолінійного руху автомобіля «BMW» та своєчасного застосування водієм ОСОБА_2 екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки, виключити можливість зіткнення даних автомобілів «BMW» та «MERCEDES» не можливо. Експерти дійшли висновку, що дії водія «MERCEDES» ОСОБА_3 з технічної точки зору не відповідали вимогам п. 10.4 і 10.1 ПДР України, та дана невідповідність знаходиться в причинному зв'язку з виникненням даної пригоди. В частині відсутності у водія ОСОБА_2 технічної можливості уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування, дійшли висновку, що в його діях не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3 ПДР України, що знаходяться в причинному зв'язку з виникненням даної пригоди.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання,незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі, незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Оскільки судом постановлено виправдувальний вирок, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності органами досудового розслідування та стягнув на його користь із держави моральну та матеріальну шкоду у відповідності до ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди , завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання , досудового розслідування, прокуратури та суду».

Відповідно до ст. 3 цього Закону громадянинові відшкодовується в тому числі судові витрати.

Оскільки в матеріалах справи є докази, що надані позивачем про суму понесених ним під час слідства та суду судових витрат, що становлять 40 000 гривень, що підтверджується актами прийому-передачі виконаних робіт між адвокатом та позивачем, то у суду не було підстав для сумніву у розмірі понесених позивачем витрат. Іншої матеріальної шкоди позивач не просив стягувати, а тому необхідності у зверненні до суду за здійсненням розрахунку матеріальної шкоди не було.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо недоведеності вимог про компенсацію моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п'ятою, шостою статті 4 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 4 Закону 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суд першої інстанції правильно керувався тим, що на підставі положень Закону 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред'явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Стягнувши на користь позивача 150 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував наведені вище норми законодавства та виходив із засад виваженості, законності та справедливості.

При цьому ОСОБА_2 не оспорював рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України -. залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 07 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П.Приходько