Справа № 303/4463/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Джуги С. Д., Кожух О. А.

з участю секретаря Микуляк Є. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє її представник ОСОБА_2, на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 квітня 2018 року, ухвалене суддею Пак М. М., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи Новодавидківська сільська рада, служба у справах дітей Мукачівської РДА та орган опіки та піклування Мукачівської РДА, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2017 року ОСОБА_1 предявила позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником будинку по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково Мукачівського району Закарпатської області.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є племінницями позивачки, а ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є дітьми племінниці. Однак, з 2014 року вони за вказаною адресою не проживають. Позивачка самостійно дбає про житловий будинок, сплачує комунальні платежі. Крім того, в умовах підвищення тарифів на житлово-комунальні послуги, позивачка не може скористатися своїм правом на отримання субсидії. Відповідачі ніякої участі в утриманні будинку не беруть, за місцем реєстрації не зявляються, контакт не підтримують, спілкуватися не бажають, а отже втратили право користування житловим будинком внаслідок їх відсутності у будинку без поважних причин понад один рік (а.с.2-5).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 квітня 2018 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково Мукачівського району Закарпатської області. В задоволенні позовних вимог про визнання малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково Мукачівського району Закарпатської області, відмовлено. Вирішено питання про судові витрати (а.с.182-185).

На це рішення позивачка ОСОБА_1, від імені якої діє її представник ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу. Зазначає, що місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання їх батьків або одного з них. Отже, залишення проживання дітей в одному місці, при тому, що їх мати проживатиме в іншому місці, розриває сімейні звязки дітей з матірю. Висновок місцевого суду про задоволення позову щодо матері ОСОБА_4 та відмови у позові щодо її дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суперечить вимогам закону. У звязку з цим позивачка просить рішення щодо дітей скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, визнати малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково Мукачівського району Закарпатської області.

В судовому засіданні в апеляційній інстанції апелянтка та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити із наведених у ній підстав. При цьому ОСОБА_1 пояснила, що вона стала власником будинку у 2016 році, отримавши його у спадщину. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є її племінницями. Раніше вони справді проживали у цьому будинку, але з 2014 року переїхали жити до іншого помешкання у цьому ж населеному пункті. Неповнолітні діти також не проживають у цьому будинку, а були прописані у ньому тому що там була прописана їх мати.

Відповідачі у судове засідання не зявилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У цій справі рішення суду першої інстанції переглядається в частині вимог до малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково Мукачівського району Закарпатської області.

Рішення суду щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка є матірю малолітніх дітей, сторонами не оскаржено. Порушень норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, що давало б можливість суду апеляційної інстанції вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги, не встановлено.

Колегія констатує, що відмовляючи в позові щодо малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що буде порушено їх право на проживання у будинку по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково Мукачівського району гарантовано національним законодавством, а також Конвенцією «Про права дитини», ратифікованою постановою Верховної Ради від 27.02.1991 року №789-ХІІ. Крім того, суд першої інстанції врахував висновок органу опіки та піклування Мукачівської РДА від 03.03.2018 року № 02-26/231 про недоцільність виселення неповнолітніх дітей.

Такі висновки місцевого суду є помилковими, не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду в оскарженій частині та ухвалення в цій частині нового рішення по суті позовних вимог (п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України).

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5 члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

З матеріалів справи слідує, що власником будинку по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково Мукачівського району Закарпатської області є позивачка ОСОБА_1

Право власності за ОСОБА_1 зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18 березня 2016 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_8, серія та номер 449 (Т.1, а.с.11-13).

Згідно довідки Новодавидківської сільської ради № 284, виданої в квітні місяці 2017 року, слідує, що позивачка ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, і є головою домогосподарства. До складу її сімї входять відповідачі у справі: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 - племінниця; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 - племінниця; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 - інший родич; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8 - інший родич; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9 - інший родич (Т.1, а.с.6).

При цьому, особи зазначені як інші родичі є малолітніми дітьми відповідачки ОСОБА_4, про що свідчать також копії свідоцтв про народження дітей (Т.1, а.с.66-68).

Згідно акту обстеження домогосподарства по вул. Кирила Мефодія (бувша Радянська), 3, в с .ОСОБА_9 від 28 липня 2017 року за №276/02-20, відповідачі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_11, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_12, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_13, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_14, не проживають за вказаною адресою понад три роки (Т.1, а.с.14).

Отже, до даних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає втрату права на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Колегія також враховує, що судом першої інстанції було задоволено позовні вимоги про визнання такими, що втратили право на користування будинком по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково Мукачівського району, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка є матірю малолітніх дітей.

Відповідачі це рішення місцевого суду не оспорили, з висновками суду першої інстанції погодилися.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині малолітніх дітей, суд першої інстанції врахував висновок органу опіки та піклування Мукачівської РДА від 03.03.2018 року № 02-26/231, однак не надав цьому висновку належної оцінки. Зокрема, у цьому висновку зазначено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_4 та її дітям у користуванні будинком по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково. У висновку органу опіки і піклування це твердження зроблено зі слів ОСОБА_4 (Т.1, а.с.158-159).

В матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачкою ОСОБА_1 перешкод у користуванні спірним житлом як ОСОБА_4, так і її неповнолітнім дітям. До суду ОСОБА_4 з вимогами про усунення перешкоду користуванні житлом або про вселення не зверталася. В матеріалах справи такі відомості відсутні.

За цих обставин колегія суддів прийшла до висновку, що діти відповідачки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_12, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_13, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_14, втратили право користування будинком по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково, оскільки вони не проживають разом з їх матірю ОСОБА_4 за вказаною адресою понад три роки. Отже, позов в цій частині є обґрунтований та підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє її представник ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, - скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком по вул. Кирила Мефодія, 3, в с. Нове Давидково Мукачівського району Закарпатської області.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: