Категорія 57 Головуючий у 1-й інстанції Черков В.Г.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

21 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Принцевської В.П.

секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області, ухвалено 17 липня 2018 року у м.Селидове, у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», просив суд розірвати договір оренди індивідуального банківського сейфу №48 від 13 січня 2012 року, укладеного між сторонами, стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди збитки в розмірі 7000 євро, що станом на 20 вересня 2017 року становить 218 960 грн., 37 500 000 грн., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 січня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди індивідуального банківського сейфу №48 у VIP-відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» розташованому за адресою: м.Донецьк бул.Шевченко, 65. Відповідно до умов та правил договору, в липні 2014 року він самостійно розмістив своє майно в сейфовій комірці, а саме грошові кошти і ювелірні вироби на загальну суму 37 500 000 грн. та правовстановлюючі і технічні документи на нерухоме майно. Через деякий час позивач звернувся до відповідача для отримання свого майна з банківського сейфу, але йому було повідомлено, що для збереження майна Банку і клієнтів ключі від сховища вивезені, доступ до приміщення можна здійснити тільки в присутності служби безпеки. 21 вересня 2014 року працівники відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» приїхали до VIP-відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» розташованого за адресою: м.Донецьк бул.Шевченко, 65, де ними було встановлено, що замки у відділенні змінені. На початку жовтня 2014 року він виявив, що вхідні двері до VIP-відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» зламані, відділення розкрадене, стіна в сейфове сховище проламана, а сам сейф, який орендував позивач спустошений. В квітні 2015 року він звернувся до органів Міністерства внутрішніх справ України з повідомленням про викрадення вищезазначеного майна. Вважає, що бездіяльністю відповідача йому було нанесено матеріальну на суму викраденого майна та моральну шкоду.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме відповідачем позивачу нанесено матеріальні збитки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, розірвати договір оренди індивідуального банківського сейфу № 48 від 13 січня 2012 року, стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди збитки у розмірі 7000 євро, що станом на 20 вересня 2017 року становить 218 960 грн. та 37 500 000 грн., а також стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до п.5 Умов договору та правил користування індивідуальним сейфом, ні одна зі сторін не може нести відповідальність за невиконання своїх зобов'язань (в тому числі відшкодування шкоди) у зв'язку з факторами, які перебувають поза контролем цієї сторони та які неможливо передбачити або неможливо застерегти. Проте, відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тих факторів, що на момент не допуску позивача до його сейфу існували фактори які перебували поза контролем відповідача та які неможливо передбачити або неможливо застерегти.

Саме дії відповідача по не допуску позивача до сейфової комірки, які були вчинені в порушення умов Договору оренди індивідуального банківського сейфу №48 від 13 січня 2012 року та Умов та правил надання банківських послуг (є невід'ємною частиною договору), стали наслідком заподіяння йому збитків. Однак суд першої інстанції проігнорував зазначені положення законодавства та не в повній мірі дослідив всі обставини справи.

Судом першої інстанції при розгляді справи були порушені норми процесуального права в частині принципів рівності та змагальності сторін, що позбавило позивача можливості подання до суду доказів та участі у судових засіданнях в цілому, оскільки суд не направляв на належно зазначену позивачем адресу повістки та копії судових рішень.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Позивач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, заяв про відкладення розгляду не надавав.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія судів визнала неявку позивача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Справа розглянута в режимі відео конференції з Київським апеляційним судом. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача Шешелової Н.В., дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

За положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не у повній мірі.

Згідно з положеннями ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, повістками-повідомленнями.

Відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку у випадку неявки в судове засідання учасника справи належним чином не повідомленого про час та місце судового засідання.

З матеріалів справи вбачається, що зареєстрованим місцем проживання позивача є Донецька область, м.Донецьк, вул.Зелена, буд.№26, а отже направлення судових викликів та повідомлень мало проводитись у порядку, визначеному Законами України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції».

Натомість, шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади позивач повідомлявся судом про призначений розгляд справи лише на 25 червня 2018 року (а.с.130), тоді як фактично справа була розглянута по суті 17 липня 2018 року.

Крім того, судом не було вжито будь-яких заходів щодо повідомлення позивача про розгляд справи за адресою, вказаною його представником ОСОБА_3 для направлення кореспонденції у м.Слов'янськ (а.с.126), або з використанням засобів мобільного зв'язку за наявності такої інформації і відповідної заяви позивача в матеріалах справи (а.с. 131).

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов'язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, оскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність позивача ОСОБА_2, який не був повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду і який обґрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Вирішуючи питання по суті колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Зберігання цінностей або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфу є одним з видів діяльності, які можуть здійснюватися банком, окрім надання фінансових послуг (п.4 ч.6 ст.47 Закону «Про банки і банківську діяльність»).

Положеннями Цивільного кодексу закріплено три конструкції договорів з надання послуг зберігання банком це: договір зберігання цінностей у банку (ст.969 ЦК); договір про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком (ст.970 ЦК); договір про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком (ст.971 ЦК).

Основна відмінність між договором зберігання цінностей у банку та договорами про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком, полягає у способі розміщення цінностей - у загальному сховищі, розміщення цінностей в якому здійснює представник банку або в індивідуальному сейфі. Укладення договору зберігання цінностей у банку засвідчується видачею банком поклажодавцеві іменного документа, пред'явлення якого є підставою для повернення цінностей поклажодавцеві.

На відміну від договору зберігання цінностей у банку (ст.969 ЦК), договори зберігання, зазначені у ст.970 та ст.971 ЦК, об'єднує те, що умовою зберігання є розміщення цінностей в індивідуальному банківському сейфі.

За договором про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком (ст.970 ЦК), банк передає поклажодавцеві індивідуальний банківський сейф (його частину або спеціальне приміщення) для зберігання у ньому цінностей та роботи з ними. Особливістю такого зберігання є те, що банк безпосередньо приймає від поклажодавця цінності під опис, контролює їх розміщення у сейфі та одержання їх із сейфа.

Що стосується договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа, то згідно зі ст.971 ЦК, до таких відносин застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи 13 січня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір оренди індивідуального сейфу на строк до 13 березня 2012 року. Позивачу було надано в оренду індивідуальний сейф №48 та ключ від сейфу № 48.

Відповідно до п.1 Умов та правил користування індивідуальним сейфом депозитарне сховище для індивідуальних сейфів повинно охоронятися Банком. Пунктом 3.3 договору оренди передбачено, що Банк зобов'язаний надати сейф у справному стані. Допускати до роботи з сейфом тільки одноособово позивача або його довірену особу за наявності у останньої документів, які надають їм таке право. У разі поломки сейфу зробити заміну несправного сейфа на справний. Банк повинен не допускати до роботи із сейфом осіб, які не мають завіреної нотаріусом довіреності від позивача.

Тобто, за укладеним між позивачем та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» договором вбачається, що позивач не є поклажодавцем, відповідач не приймав від позивача документи та цінності на зберігання за описом, а тільки надав позивачу в тимчасове платне користування (оренду) конкретно визначений сейф в приміщенні сховища банку.

Умови та правила користування індивідуальним сейфом підписані ОСОБА_2, що свідчить про його обізнаність з їх змістом та згоду на отримання саме такої банківської послуги, банк не складає опису вмісту індивідуального банківського сейфу, а тільки гарантує його цілісність та охорону.

Таким чином, між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, передбачений ст.971 ЦК України, тобто без відповідальності банку за вміст сейфа, а тому згідно зі ст.971 ЦК, до таких відносин застосовуються положення Цивільного кодексу про майновий найм (оренду).

Під втратою майна позивач розуміє зникнення грошових коштів з індивідуального сейфа, наданого йому в користування, відповідно розмір збитків останнім визначено як розмір матеріальних цінностей та грошових коштів, які, за його словами, були ним розміщені у сейфі.

Отже, в справі, що розглядається, доведеним має бути насамперед факт вкладення цінностей в індивідуальний банківський сейф.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За положеннями ст.81 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Проте позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Зокрема, не надано доказів на підтвердження того, що в орендованому позивачем індивідуальному сейфі VІР-відділення ПАТ КБ «ПриватБанку» розташованому у м.Донецьку, знаходились матеріальні цінності та грошові кошти, перелік яких наведено у позовній заяві.

Сама по собі наявність кримінального провадження №0001493 за ознаками скоєння злочину передбаченого ч.5 ст.185 КК України, порушеного 17 квітня 2015 року за заявою ОСОБА_2 за фактом викрадення майна, не свідчить про те, що вказані матеріальні цінності та грошові кошти були покладені ним саме в орендований індивідуальний банківський сейф, адже досудове розслідування триває, винні особи не встановлені та недоведено розмір викраденого майна.

Також позивачем ОСОБА_2 не було надано доказів неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо надання вільного доступу до переданого йому в користування банківського сейфу.

Згідно Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» з 14 квітня 2014 року проводиться антитерористична операція, в тому числі і на території м.Донецька.

У зв'язку з ситуацією, яка склалася на території Донецької та Луганської областей відповідно до постанови Національного банку України від 23 липня 2014 року № 436 починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи.

Постановою Національного банку України № 435 від 22 липня 2014 року затверджено Інструкцію щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі.

06 серпня 2014 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 466 Про призупинення здійснення фінансових операцій. Відповідно до даної постанови Правління Національного банку України постановило Банкам України, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банків, забезпечення стабільності банківської системи призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, а також призупинити операції з приймання/виплати переказу коштів з/на території, які не контролюються українською владою.

Як пояснила представник відповідача Шешелова Н.В. в судовому засіданні апеляційного суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» не приймалися внутрішні розпорядження щодо режиму роботу відділень у м.Донецьку. В своїй роботі вони керувалися постановою Національного банку України.

Позивачем не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів, які у своїй сукупності давали б змогу дійти висновку про те, що останній звертався, але не був допущений до свого депозитного сховища у строк до 24 липня 2014 року, оскільки саме з цього часу дії відповідача є вимушеними через події надзвичайного стану - проведення антитерористичної операції.

Письмові звернення ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», Національного банку України, правоохоронних та інших контролюючих органів щодо подій які начебто мали місце у липні 2014 року датовані 2015 роком.

Що стосується встановлення здійснення телефонних дзвінків на номери працівників банку, про що позивачем було заявлено клопотання суду лише у 2019 році, то без з'ясування змісту розмов ці докази не є належними та достатніми в розумінні ст.ст. 77, 80 ЦПК України.

Умовами договору та правил користування індивідуальним сейфом, зокрема п.5 передбачено, що ні одна із сторін не може нести відповідальність за невиконання своїх зобов'язань (у тому числі відшкодування шкоди) у зв'язку з факторами, які перебувають поза контролем цієї сторони та які не можливо передбачити або неможливо застерегти, такі як стихійні лиха (пожари, повені, землетруси, аварії та інше), соціальні конфлікти (страйки, цивільна війна та інше), прийняття законів, які суттєво обмежують або забороняють виконання обов'язків сторонами по цьому договору .

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 07 грудня 2015 року також звертався до Красноармійського ВП ГУНП в Донецькій області з приводу того, що у травні 2014 року невстановлені особи зі зброєю проникли до будівлі відділення «Ульяновське» ПАТ КБ «ПриватБанк», розташоване за адресою: м.Донецьк, бул.Шевченко, 65 та заволоділи майном і грошовими коштами банку. За вказаним фактом Красноармійським ВП ГУНП в Донецькій області внесені відомості до ЄРДР за № 0002996 за ч.3 ст.187 КК України.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що в орендованому індивідуальному сейфі знаходилися грошові кошти у відповідному розмірі, а також те, що позивач звертався та йому було відмовлено у доступі до депозитарного сховища до 24 липня 2014 року, а після цього часу дії відповідача були вимушеними через події надзвичайного стану, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову про відшкодування матеріальної шкоди.

Оскільки вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є похідними вимогами від матеріальної шкоди, в задоволенні якої позивачу відмовлено, данні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується розірвання договору оренди індивідуального сейфу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Установлено, що договір оренди було укладено між сторонами 13 січня 2012 року на строк до 13 березня 2012 року.

Відповідно до ст.764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Тобто ст.764 ЦК України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, що зводиться по суті до автоматичного продовження попереднього договору.

Пунктом 4 Умов та правил користування індивідуальним сейфом передбачена можливість пролонгації укладеного між сторонами договору у разі належного виконання сторонами його умов, а також бажання сторін продовжити його дію. Пролонгація передбачена на той же строк та на таких саме умовах.

Згідно листа ПАТ КБ «ПриватБанк», наданого апеляційному суду, на виконання вимог постанови Правління Національного банку України № 466 від 06 серпня 2014 року «Про призупинення здійснення фінансових операцій», починаючи з 06 серпня 2014 року дію договору оренди банківського сейфу було призупинено.

13 вересня 2014 року спірний договір не було пролонговано, договору привласнено статус «закрито», з підстав неможливості виконання сторонами своїх зобов'язань за договором із настанням факторів, які знаходяться поза межами контролю сторін, які неможливо було передбачити або яким не можна запобігти, що прямо передбачено у розділі 5 Умов договору.

Таким чином відсутні підстави для розірвання договору оренди індивідуального сейфу, оскільки з 13 вересня 2014 року цей договір пролонгований не був та припинив свою дію.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених у постанові підстав. У зв'язку з цим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 липня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 01 березня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

В.П. Принцевська