КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/2874/17 Головуючий у І інстанції Дубановська І.Д.
Провадження №22-ц/824/1875/19 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О.,Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2018 року у справі за позовом Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради до ОСОБА_2, третя особа: Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, третя особа: Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» про повернення дитини матері,

УСТАНОВИВ:

у березні 2018 року Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_2 не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку та вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи її дочки - ОСОБА_4, просила відібрати малолітню ОСОБА_5 від її матері ОСОБА_2 не позбавляючи її батьківських прав,передати малолітню ОСОБА_5 органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради Київської області для подальшого її влаштування.

08 травня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі за позовом Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради до ОСОБА_2, третя особа: Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських.

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом,в якому просила повернути їй малолітню дочку ОСОБА_4, яка знаходиться в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода».

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те щовона любить свою дочку, служба неодноразово намагалася її від неї відібрати, однак результату такі дії не дали, за час перебування дочки в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» вона її відвідувала, оплачувала необхідні аналізи, ліки.

Важає, що оскільки позивачем за первісним позовом не зібрано і не надано жодних доказів про неможливість здійснення нею батьківських обов'язків, то не має підстав відібрати у неї дитину.

Крім того, в зустрічному позові зазначено, що ОСОБА_2 має першочергове право здійснювати догляд, виховання та піклування над своєю дочкою.

04 червня 2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду вищевказаний зустрічний позов та об'єднано в одне провадження первісний позов Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради до ОСОБА_2, третя особа: Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав та зустрічний позов ОСОБА_2 до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, третя особа: Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» про повернення дитини матері.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2018 року позов Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради до ОСОБА_2, третя особа: Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав - задоволено.

Відібрано малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від її матері ОСОБА_2, не позбавляючи останню батьківських прав, та передано дитину органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради для подальшого влаштування.

Провадження за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, третя особа: Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» про повернення дитини матері - закрито.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, повернувши їй малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зокрема, серед доводів апеляційної скарги зазначає, що твердження Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради про те, що ОСОБА_2 за станом свого психічного здоров'я не може повноцінно здійснювати батьківські обов'язки по вихованню дочки ОСОБА_4, не відповідають дійсності, оскільки не встановлено яким чином захворювання впливає на виховання, спілкування, догляд за дитиною.

Крім того, зазначає, що суд задовольнив позов Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради лише з тих підстав, що відповідач за первісним позовом визнала позов, а також старша дочка ОСОБА_6 отримала із згоди відповідачки висновок щодо опікунства.

Відзивів в порядку ст. 360 ЦПК Українина адресу Київського апеляційного суду не надходило.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, пославшись на необґрунтованість її доводів, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засіданні по розгляду апеляційної скарги відповідач та представник третьої особи не не з'явились. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від Центру соціально- психологічної реабілітації дітей «Злагода» надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд визнав можливим розглядати справу за відсутності нез'явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради,суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 170 СК України, виходив з того, що середовище існування малолітньої ОСОБА_4 не є безпечним, спокійним та стійким для дитини, та не є таким, що сприятиме її розвитку і відповідає інтересам дитини.

Закриваючи провадження за зустрічним позовом, Білоцерківський міськрайонний суд Київської області виходив з того, що в судовому засіданні від 25 жовтня 2018 року представник позивача за зустрічним позовом відмовився від нього.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими та відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 є дочкою ОСОБА_2; батько дитини - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно з пенсійним посвідченням, актом МСЕК та довідкою УПФУ у м. Біла Церква, ОСОБА_8 є інвалідом 2 групи по загальному (хронічному душевному) захворюванню та отримує відповідну пенсію.

Відповідно до листа Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічного медичного об'єднання» ОСОБА_2 з 14.11.2008 року до 02.01.2009 року перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання». 19.03.2014 року була госпіталізована в медоб'єднання вдруге (а.с. 16).

Згідно листа Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 4 Управління охорони здоров'я Білоцерківської міської ради № 1334 від 21.10.2016 року ОСОБА_2 перебуває під наглядом лікаря-психіатра з приводу шизофренії параноїдальної форми з 2014 року (а.с. 14).

Відповідно до листа Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 4 Управління охорони здоров'я Білоцерківської міської ради № 236 від 17.02.2018 року ОСОБА_2 з 23.10.2016 року до 23.11.2016 року, з, 20.12.2016 року до 05.01.2017 року, з 29.01.2017 року до 14.02.2017 року - знаходилась на лікуванні в психіатричному відділенні (а.с.15).

Відповідно до довідки Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 4» Управління охорони здоров'я Білоцерківської міської ради від 30.05.2018 року ОСОБА_2 проходила в лікарні курс лікування.

Згідно повідомлення Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 Білоцерківської міської ради Київської області № 92 від 11.12.2017 року вбачається, що ОСОБА_4 часто пропускає навчальні заняття без поважних причин з початку навчального року, відсутня в школі з 28 листопада, інколи була присутня на 1-2 уроках. В 2016-2017 роках вона не приступила до навчальних занять з 1 вересня і була вилучена із сім'ї в Центр соціально-психологічної реабілітації «Злагода», згідно рішення суду дочку повернуто сім'ю. На даний час, зі слів ОСОБА_4, її матір не випускає її із квартири, не дає можливість піти в школу, заважає виконувати домашні завдання, ображає і вживає нецензурну лексику щодо доньки. ОСОБА_4 звернулась по допомогу в соціально-психологічну службу школи (а.с.13).

14.12.2017 року ОСОБА_9 звернулась в Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради із заявою в якій вона просила влаштувати її в центр «Злагода», оскільки проживати з своєю матір'ю не можливо, тому що вона не пускає її в школу, може привести на другий-третій уроки, не дозволяє гуляти із друзями, розмовляти по телефону (а.с.8).

14.12.2017 року ОСОБА_10 звернулась в Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради із заявою в якій вона просила влаштувати її сестру ОСОБА_5 в центр «Злагода» на стаціонар в зв'язку з неадекватною поведінкою матері, до себе дитину тимчасово не може забрати, оскільки мати являється до помешкання і вчиняє скандали з викликом міліції, суперечками і псуванням майна (а.с.12).

Починаючи, з 14.12.2017 року ОСОБА_9 перебуває в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода».

Відповідно до доповідної записки практикуючого психолога ОСОБА_11 від 18.12.2017 року вона була присутня при бесіді ОСОБА_4 з поліцією, яку до центру «Злагода» викликала матір ОСОБА_4, через те, що вона не може зустрітись із дитиною, але Вероніка не виявила бажання бачитись із мамою через страх побитися. В бесіді Вєераніка розповіла, що мати неодноразово приводила її до школи на 3 чи 4 уроки, порушуючи правила, а одного разу кидалась на дитину із ножем, коли вона задала питання чи підуть вони сьогодні до школи. Також матір забрала в дитини підручники, сказавши, що вони не потрібні. Зі слів дитини матір часто забирала її із школи силою в присутності інших дітей.

Згідно листа Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» № 842-Д від 18.12.2017 року направленого до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради ОСОБА_2, щодня викликає до центру працівників поліції, її малолітня донька відмовляється спілкуватись з матір'ю, пояснюючи це тим, що вона кидалася на неї з ножем, таскала за куртку, била скакалкою.

20.02.2018 року виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області затвердив «Висновок щодо розв'язання спору про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_9, яка опинилася в складних життєвих обставинах, та його відповідність інтересам дитини» № 604/01-07, в якому Комісія з питань захисту прав дитини, дослідивши документи по справі, дійшла згоди, що ОСОБА_12 не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку та вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи дочки і рекомендувала Службі у справах дітей звернутися до суду із позовом про відібрання у неї дочки без позбавлення батьківських прав.

Згідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Одним з таких наслідків є відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Згідно п. 2-5, ч. 1 ст. 164 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадку, якщо батьки: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до частини восьмої статті 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї .

Відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв'язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 23-1 Закону України «Про охорону дитинства» усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги.

Згідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

При цьому, за змістом ч. 5-6 ст. 19 СК України суд має врахувати поданий висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору поданий на підставі. З даним висновком суд може не погодитися, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня ОСОБА_5 школу відвідує нерегулярно, це зумовлене винними діями з боку матері, яка залишала її вдома або приводила на 3-4 уроки, і така поведінка матері носить системний характер. Вераніка сама ухиляється від зустрічей з матір'ю, а процес відібрання її від матері почався з її особистої заяви. Судом також враховано, що відповідачка ОСОБА_2 хворіє на психічне захворювання, а її психічний стан залежить від вчасно проведеного лікування. Врахувавши в сукупності вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку по відсутність підстав стверджувати, що таке середовище є безпечним, спокійним та стійким для дитини, сприятиме її розвитку і відповідає її інтересам.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги пояснення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, надані нею в бесіді з працівниками Центру «Злагода», з яких вбачається, що дівчинка, проживаючи разом із матір'ю, страждала через відсутність материнського піклування, неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки з боку матері. Вона не виявляє бажання спілкуватися з матір'ю, боїться проявів агресії останньої.

Колегія не приймає доводи апеляційної скарги про те, що участь у вихованні ОСОБА_5 старшої сестри ОСОБА_13, виключає підстави для відібрання дитини від матері. Перекладення виконання своїх материнських обов'язків на старшу доньку не може бути підставою для відмови від позову, оскільки законодавство визначає обов'язок саме батьків приймати участь у вихованні дитини і покладає на них відповідальність за ухилення від виконання такого обов'язку.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідач не надала суду доказів на спростування доводів позовної заяви щодо неналежного виконання нею своїх обов'язків по вихованню доньки Вераніки.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів, щодо спростування висновків суду про законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення, саме тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, суд апеляційної інстанції роз'яснює, що вона відповідно до ч. 3 ст.170 СК України має право на звернення до суду з позовом про повернення доньки, при розгляді якого повинна довести, що вона усвідомила свою поведінку до життя та здоров'я дитини, її виховання, змінила спосіб життя на краще, і ці зміни у способі життя є глибокими і стійкими.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 06 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П.Приходько