Справа № 463/4023/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/2168/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власнітю квартири та нежитлового приміщення, об`єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2018 рокузаяву - задоволено.

Скасовано заходи забезпечення позову по цивільній справі №463/4023/16-п за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю квартири та нежитлового приміщення, об`єднаним з ним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20.10.2016 року у вигляді накладення арешту на майно 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №391 від 25.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михайленко Ольгою Вікторівною (номер запису про право власності 9177327, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01); 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 20 п, АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №395 від 25.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михайленко Ольгою Вікторівною (номер запису про право власності 9178104, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Ухвалу оскаржила ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що під час судового засідання вона наголошувала, що нею подано касаційну скаргу до Верховного Суду. Ухвалою від 02 квітня 2018 року (суддя Фаловська І.М., провадження №61-14593ск18) , Верховним Судом відкрито касаційне провадження в даній справі, зупинено виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2017 року та постанови апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.

Вказує, що незважаючи на те, що виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2017 року та постанови апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року зупинено Верховним судом, судом першої інстанції скасовано забезпечення позову по справі, що дає реальну можливість відповідачу реалізувати спірне майно, оскільки право власності на таке зареєстроване за ним, що в подальшому зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог судом касаційної інстанції.

Просить ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2018 року скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2016 року задоволено частково заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. В порядку забезпечення позову накладено арешт на майно 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 "; 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_4 п АДРЕСА_3 ".

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю квартири та нежитлового приміщення задоволено, в об`єднаному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2017 року залишено без змін.

Таким чином, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05.09.2017 року набрало законної сили.

Згідно з частиною 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до вимог частин 9 та 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Згідно з роз`ясненнями у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для забезпечення позову відпали, оскільки рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2017 року набрало законної сили та дійшов правильного висновку, що клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про скасування вжитих заходів забезпечення позову підлягає до задоволено.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо того, що ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і заходи забезпечення позову повинні діяти до завершення касаційного провадження по справі колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23.01.2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом з тим, як зазначено в п. 168 цього рішення, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 20 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Личаківського районного суду м. львова від 05 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року залишено без змін.

За наведених обставин, підстави для продовження дії заходів забезпечення позову , застосованих ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2016 року відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.