Номер провадження: 22-ц/813/94/19
Номер справи місцевого суду: 520/6549/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_4 - Ковальчук В.С.,

адвокатів відповідача компанії «TIDEWATER CREWING LIMITED» -

Дусановського С.К. та Кравцової Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ковальчук Вікторії Сергіївни в інтересах ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до Компанії «TIDEWATER CREWING LIMITED» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

07 червня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до Компанії «TIDEWATER CREWING LIMITED» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 22 грудня 2016 року між сторонами укладено трудову угоду, відповідно до умов якої позивача прийнято на роботу на посаду другого механіка на т/х «SUTTON TIDE» ( номер ІМО 9389461, під прапором Вануату), та місцем його роботи визначено країну Ангола.

Позивач ОСОБА_4 приступив до виконання роботи з 22 грудня 2016 року, що визнається сторонами.

24 березня 2017 року позивача, в складі частини екіпажу було знято з судна поліцейськими властями Анголи у зв'язку із звернення відповідача з заявою про крадіжку палива на борту судна.

З 21 березня 2017 року відповідач зупинив виконувати свої обов'язки по виплаті заробітної плати, та не забезпечив репатріацію позивача до України, після того, як судом провінції Заїре, республіки Ангола 14 червня 2017 року було ухвалено рішення про зняття обвинувачення з усіх підсудних, у тому числі позивача.

На підставі зазначеного ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

У судовому засіданні представники відповідача пояснили, що позивач, який є громадянином України, коли уклав трудову угоду із відповідачем як іноземною компанією, погодився із положеннями угоди про те, що всі спори, стосовно виконання даної угоди передаються на розгляд Високого Суду правосуддя в Лондоні, який має виключну юрисдикцію у таких суперечках. Крім того, враховуючи, що виконання роботи проводилось у державі Ангола, до даних правовідносин слід застосовувати положення Закону України «Про міжнародне приватне право», а тому до правовідносин, які виникли між сторонами не застосовуються положення КЗпП України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Ковальчук В.С. в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляцію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КЗпП України, трудові відносини громадян України, які працюють за її межами, а також трудові відносини іноземних громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях України, регулюються відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право».

Закон України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року №2709-ІV, що набрав чинності з 01 вересня 2005 року, встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Згідно ст. 52 Закону України «Про міжнародне приватне право», до трудових відносин застосовується право держави, у якій виконується робота, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Статтею 53 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлений виключний перелік підстав, за яких трудові відносини громадян України, які працюють за кордоном, регулюються правом України, а саме: 1) громадяни України працюють у закордонних дипломатичних установах України; 2) громадяни України уклали з роботодавцями - фізичними або юридичними особами України трудові договори про виконання роботи за кордоном, у тому числі в їх відокремлених підрозділах, якщо це не суперечить законодавству держави, на території якої виконується робота; 3) це передбачено законом або міжнародним договором України.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 грудня 2016 року між громадянином України ОСОБА_4 та компанією «TIDEWATER CREWING LIMITED» (зареєстрована на Кайманових островах), укладена трудова угода (а. с. 8), за якою позивач наймається на посаду другого механіка на т/х «SUTTON TIDE» (номер ІМО 9389461, під прапором Вануату), та місцем його роботи визначена Ангола (пункт 1 угоди), будь-які суперечки, яки виникають у зв'язку із цією угодою, вирішуються згідно англійського законодавства та передаються на розгляд Високого Суду правосуддя в Лондоні, якій має виключну юрисдикцію у таких суперечках (пункт 18 угоди).

Позивач ОСОБА_4 приступив до виконання роботи 22 грудня 2016 року, що визнається сторонами.

24 березня 2017 року позивача ОСОБА_4 в складі частини екіпажу було знято з судна поліцейськими властями Анголи у зв'язку із звернення відповідача, компанії «TIDEWATER CREWING LIMITED», із заявою про крадіжку палива на борту судна.

З 21.03.2017 року відповідач, компанія «TIDEWATER CREWING LIMITED», зупинила виконувати свої обов'язки по виплаті заробітної плати, та не забезпечила репатріацію позивача до України, після того, як 14 червня 2017 року судом провінції Заїре, республіки Ангола було винесене рішення про зняття обвинувачення з усіх підсудних, у тому числі позивача ( а. с. 44).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до правовідносин, які пов'язані із укладенням та виконанням угоди між громадянином України та іноземною компанією може застосовуватись або законодавство визначене у договорі (в даному випадку визначено англійське законодавство та погоджено звернення до Високого Суду правосуддя в Лондоні), або у випадку спору про трудові відносини застосовується право республіки Ангола.

Тому позивач ОСОБА_4 обрав невірний спосіб захисту порушених прав, наполягаючи на розгляді даного спору у відповідності до норм КЗпП України, однак самостійно вийти за межи заявлених вимог та застосовувати інший спосіб захисту, у тому числі можливість застосування норм права республіки Ангола з отриманням роз'яснень міністерства юстиції України, суд не вправі, а тому у заявлених вимогах про стягнення заборгованості по заробітної плати та подорожних втрат, слід відмовити.

Враховуючи, що вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від встановлення порушення умов угоди відповідачем, суд вважає не доведеним і вимоги стосовно стягнення моральної шкоди.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав вірної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Отже, з метою застосування конкретного способу захисту суд першої інстанції повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У пунктах 1 та 2 постанови Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року №3 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108-114 ЦПК).

За таких підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що визначення повноважень конкретного суду щодо даної справи є способом захисту порушеного права й необґрунтовано відмовив у задоволенні позову з цих правових підстав.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

У частині 1 статті 2 ЦПК України проголошено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975р. у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. п. 28 - 36, Series A N 18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява№58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Таким чином, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Отже, керуючись положеннями ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає, що з метою ефективного забезпечення поновлення порушеного права, позивач ОСОБА_4 має право на розгляд його позову судом України.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Представник позивача ОСОБА_4 - Ковальчук В.С., в уточненій позовній заяві від 29 червня 2017 року просила суд, що у зв'язку з порушенням умов трудової угоди заборгованість відповідача по заробітної платі за період з 21 березня 2017 року по 23 березня 2017 року становить 450 доларів США (150 дол. США х 3), по подорожним втратам за період з 24 березня 2017 року по 09 червня 2017 року у зв'язку з відмовою забезпечити репатріацію до України - 13 200 доларів США (150 дол. США х 88 днів) та позивачу завдана моральна шкода у розмірі 10 000 доларів США (а. с. 32-35).

При цьому представник позивача застосував до спірних трудових правовідносин ст. ст. 21, 115, 116, 237-1 КЗпП України та ст. ст. 23, 1167 ЦК України (а. с. 3).

Обґрунтовуючи розмір заборгованості по заробітної платі, подорожним витратам та моральної шкоди, представник позивача додав розрахунок від 06 червня 2017 року (а. с. 6) та від 29 червня 2017 року (а. с. 36).

Аналізуючи зазначені норми цивільного процесуального законодавства, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, вищезазначені обставини справи, наявні у справі докази, у тому числі наданий розрахунок заборгованості та моральної шкоди, колегія суддів вважає, що в порушення вказаних принципів цивільного процесу позивач ОСОБА_4 не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі, подорожним витратам та моральної шкоди ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, в судовому засіданні не встановлено, що відповідач, компанія «TIDEWATER CREWING LIMITED», порушила права позивача ОСОБА_4.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки позивачем ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушив його права, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги ОСОБА_4 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав за необґрунтованістю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Ковальчук Вікторії Сергіївни в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до компанії «TIDEWATER CREWING LIMITED» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко