РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Мукачево Справа №303/7606/18

2/303/332/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді - Кость В.В.,

секретар судового засідання - Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції

про зняття арешту

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, зазначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Реєстраційну службу Мукачівського міськрайонного управління юстиції, про зняття арешту з майна, а саме із 2/5 частин земельної ділянки, кадастровий номер: НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Земельна ділянка) та із 2/4 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 (далі - Квартира), накладеного на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі №522/17608/15-ц.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником Земельної ділянки та Квартири, а спірний арешт на її майно був накладений помилково, у зв'язку з тотожністю її прізвища, ім'я та по батькові із прізвищем відповідача по цивільній справі №522/17608/15-ц, яка розглядалася Приморським районним судом м. Одеси помилково. Фактична наявність арешту, накладеного на Земельну ділянку та Квартиру порушує право позивача на вільне та безперешкодне розпорядження своїм майном.

У судове засідання позивач не з'явилася, натомість подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, судові витрати просить покласти на неї.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд без її участі, позовні вимоги визнає.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 07.07.2018 №130075259 (далі - Довідка) 2/5 частин земельної ділянки, кадастровий номер: НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 та 2/4 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 належать на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1 (а.с. 9-11).

На підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року по справі № 522/17608/15-ц, провадження № 2/552/8801/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення коштів за надані послуги накладено арешт на Земельну ділянку та Квартиру позивача.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

За наявності накладеного арешту (обтяження) на майно позивача, вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту з майна.

Задовольняючи позов суд також враховує те, що у відповідності до приписів частини четвертої ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Позовні вимоги ОСОБА_1 визнані відповідачем безумовно, тому підлягають задоволенню без з'ясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

При цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задоволити.

2. Зняти арешт з майна ОСОБА_1, а саме із 2/5 частин земельної ділянки, кадастровий номер: НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 та із 2/4 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2, який накладений на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2015 по цивільній справі №522/17608/15-ц (2/552/8801/15).

3. Судові витрати покласти на позивача.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

6. Позивач: ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2).

Відповідач: ОСОБА_2 (АДРЕСА_3).

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції (89600, м. Мукакчево, вул. Пушкіна, 30).

Суддя В.В. Кость