Єдиний унікальний номер 236/2984/18 Номер провадження 22-ц/804/728/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Біляєвої О.М., Новікової Г.В.

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (справа № 236/2984/18, суддя Ткачов О.М., повний текст рішення складено 18 грудня 2018 року у м. Лиман Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця») (далі - АТ «Укрзалізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якому просив стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", на його користь:

- заборгованість по заробітній платі в сумі 28 912,80 грн.;

- одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 6195,70 грн.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року по 31 вересня 2018 року в сумі 93863,34 грн.

25 вересня 2018 року представник позивача ОСОБА_3 збільшив позовні вимоги, просив стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року по день ухвалення рішення (а.с. 55).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що перебував в трудових відносинах з регіональною філією «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», 17 липня 2017 року звільнений з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку зі скороченням штату.

На день звільнення позивачу нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня по липень 2017 року в загальному розмірі 28 912,80 гривень та одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 6 195,70 грн.

З часу припинення трудових відносин, всупереч ст. 116 КЗпП України, позивачу не надано остаточного розрахунку, що й зумовило ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом порушених прав у спосіб стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку з відшкодуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку цих виплат при звільненні.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1, заборгованість з виплати заробітної плати з квітня по липень 2017 року в сумі 23 537,34 грн.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1, заборгованість з виплати заробітної плати за березень 2017 року в розмірі 2 254,13 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів).

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», судовий збір у дохід держави у розмірі 514,50 гривень.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позову відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав для його задоволення.

Із вказаним рішенням не погодилось Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт зазначив, що він не мав об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків та виконати свої зобов'язання за трудовим договором.

Науково-правовим висновком Торгово - промислової палати України визнано, що терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлюють виконання обов'язків відповідачем, передбачених трудовим договором.

Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль на виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.

Виробничий підрозділ «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» входив до переліку виробничих підрозділів структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та здійснював господарську діяльність на території окремих районів Донецької області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження.

Відсутність документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, затверджених наказом Державного комітету статистики «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистки праці» від 05 грудня 2008 року № 489, а саме: наказів (розпоряджень) про прийняття на роботу; наказів (розпоряджень) про надання відпустки; наказів (розпоряджень) про припинення трудового договору (контракту); табеля обліку використання робочого часу; розрахунково - платіжної відомості працівника не дає підстав для підтвердження інформації щодо фактичного виконання робіт, що безпосередньо впливає на можливість проведення нарахувань.

Також, відповідач зазначає, що позивачем надано недостовірну інформацію, з відносно розміру компенсації за невикористану відпустку (сума компенсації необґрунтовано збільшена на 451,92 грн.) та розміру вихідної допомоги при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників (сума допомоги необґрунтовано завищена на 1 611,64 грн.). Про вказані обставини відповідач повідомив суд першої інстанції у своєму відзиві на позовну заяву, однак суд першої інстанції не звернув на це увагу та не надав належної оцінки цих обставин.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав.

Позивач та представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, але про дату, час і місце розгляду справи вони повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення відповідачу з врученням судових повісток , позивач повідомлений через оголошення на офіційному сайті Судової влади (а.с. 134, 135, 136).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з'явилися, оскільки, відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

З трудової книжки позивача ОСОБА_1 серійний номер НОМЕР_1 вбачається, що позивач працював у відповідача на різних посадах з 16 грудня 1992 року по 17 липня 2017 року коли був звільнений у зв'язку із скороченням штату працівників згідно ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 18 - 21).

Таким чином, факт знаходження ОСОБА_1 в трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Укрзалізниця» є доведеним, документально підтвердженим, останній запис в трудовій книжці позивача здійснено відповідачем.

В обґрунтування своїх вимог позивачем надано розрахункові листи (табуляграми), які видані ВП Луганське БМЕУ філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (код за ЄРДПОУ 40150216) (а.с. 29-33).

Згідно розрахункових листів, заборгованість по виплаті заробітної плати без урахуванням проведених утримань податків та внесків (сума до оподаткування) становить: лютий 2017 року - 6 195,70 гривень (позивачем не заявлено вимог про стягнення цієї суми як заборгованості із заробітної плати при звільненні); березень 2017 року - 5 375,46 гривень; квітень 2017 року - 3 762,19 гривень; травень 2017 року - 3 762,19 гривень; червень 2017 року - 3 762,19 гривень; липень 2017 року - 12 250,77 гривень. В табуляграмах за березень - липень 2017 року міститься інформація про оплату за час простою, за липень 2017 року - нарахування компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної та матеріальної допомоги (а.с. 28-33). Вказані документи завірені печаткою сектору кадрів (4015216/ч. н. 725) Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та підписом головного бухгалтера Виробничого підрозділу «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_4

Згідно відзиву на позовну заяву, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» не оспорює той факт, що при звільненні позивача ОСОБА_1 розрахунок з ним не проведено, зазначивши, що підтвердження заборгованості по заробітній платі ускладнюється відсутністю первинної бухгалтерської документації, оскільки безпосередньо регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» знаходиться у місті Лиман Донецької області, а фактичне місце роботи позивача знаходилося у місті Луганськ, тобто на непідконтрольній території України, на якій проводиться антитерористична операція.

Акціонерним товариством «Українська залізниця» не оспорюється та не ставляться під сумнів долучені позивачем розрахункові листи (табуляграми) з позиції належності та допустимості таких доказів.

Також відповідачем надано копію відомості на виплату грошей № 545 за березень 2017 року, в якій зазначено, що позивач ОСОБА_1 11 липня 2018 року отримав 2 240, 34 грн. частину зарплати за березень 2017 року (а.с. 83-85).

Суд першої інстанції, врахувавши викладене, та з огляду на те, що відповідачем не доведено факт проведення, відповідно до ст. 116 КЗпП України, повного розрахунку після звільнення, - дійшов до переконання, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню заборгованості з виплати заробітної плати: за березень в розмірі 2 254,13 гривень (з урахуванням отриманої 11 липня 2017 року позивачем суми грошей за першу половину березня 2017 року) (без утримання податків та зборів); а за період з квітня 2017 року по липень 2017 року в загальній сумі 23 537,34 гривень (з яких підлягають утриманню обов'язкові платежі).

Одноразова грошової допомога (вихідна допомога) в розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 6 195,70 грн., на думку суду задоволенню не підлягає, оскільки включена до розрахунку заборгованості по заробітній платі за липень 2017 року в табуляграмі (а.с. 33).

В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

При вирішенні справи суд посилався на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 97, 116, 117 КЗпП України, норми Закону України «Про оплату праці», що регулюють спірні правовідносини.

Такі висновки суду є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано задовольнив позов в частковому розмірі.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції зазначив наступне.

Суд першої інстанції оцінив Науково-правовий висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року (який надав відповідач), визнав його належним та допустимим доказом, яким підтверджується відсутність вини відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем ОСОБА_1 при його звільненні (на момент звільнення 17 липня 2018 року існували форс-мажорні обставини), тому відсутні підстави присудження для стягнення в порядку ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Цей висновок суду також є правильним. Він узгоджується з висновками, які викладені в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц та від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про встановлення на підставі розрахунків заробітної плати за березень - липень 2017 року, про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 наявної суми заборгованості з виплати на користь позивача зарплати за березень 2017 року в сумі 2 254,13 грн., та за період з квітня 2017 року по липень 2017 року, оплати простою, компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги при звільненні та матеріальної допомоги, а усього на суму 23 537,34 грн., з якої необхідно утримати податки та збори.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За частиною 1 статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте, відповідачем будь-якими іншими належними та допустимими доказами висновок суду першої інстанції не спростовано.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, є хибним з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім того, суд першої інстанції правомірно врахував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 20 березня 2017 року, відсутня вина відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, що унеможливлює застосування судом вимог ст. 117 КЗпП України у цій справі.

Разом з тим, наявність такого висновку не звільняє відповідача від обов'язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці (в тому числі, оплати за час простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги).

Що ж стосується доводу скарги, що судом першої інстанції не враховано відзив відповідача, та не дано оцінку необґрунтовано збільшеним сумам компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні у зв'язку з скороченням штату працівників, то апеляційний суд відхиляє його з наступних підстав.

До відзиву відповідача на позовну заяву додано наступні документи, які підтверджують твердження відповідача - довідка розрахунок оплати відпуски №284/1 від 18 вересня 2018 року та довідка розрахунок оплати середньомісячної зарплати №284/2 від 18 вересня 2018 року.

В довідці №284/1 відповідачем зазначений середньоденний заробіток в розмірі 207,69 грн., компенсація за невикористану відпуску за 12 днів - 2492,28 грн. Однак, апеляційний суд враховує, що у вказаній довідці відсутні показники розміру заробітної плати та кількість відпрацьованих днів за липень та серпень 2016 року (а.с. 86).

Водночас позивачем до позовної заяви додано розрахунок оплати відпустки, в якому зазначено середньоденний заробіток в розмірі 245, 35 грн. та суму компенсації за 12 днів невикористаної відпустки - 2 944,20 грн. Вказана довідка завірена печаткою сектору кадрів (4015216/ч. н. 725) Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та підписом головного бухгалтера Виробничого підрозділу «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_4 Така ж сума компенсації зазначена й у розрахунку заробітної плати за липень 2017 року (а.с. 33, 34).

Враховуючи зазначене, а також те, що відповідачем не спростовано данні, які відображені у доказах позивача, та не надано пояснень, чому саме в довідці відповідача 284/1 відсутня інформації за липень та серпень 2016 року, апеляційний суд не приймає довідку останнього про розрахунок оплати відпустки № 284/1 від 18 вересня 2018 року, як належний та допустимий доказ, що підтверджує висновки та твердження АТ «Укрзалізниця» відносно розміру компенсації за невикористану відпустку.

Що ж стосується довідки відповідача № 284/2 від 18 вересня 2018 року про розрахунок середньомісячної зарплати (для визначення вихідної допомоги при звільненні), то апеляційний суд враховує, що в цій довідці відображена наступна інформація: позивач ОСОБА_1 за березень 2017 року відпрацював 79 годин при нормі у 175 годин, та отримав за це 2 765,85 грн. За квітень 2017 року позивач відпрацював 0 годин, при нормі 175 годин та отримав 0 грн. Всього, за два місяця позивач відпрацював 79 годин при нормі 327 годин та отримав за це 2 765,85 грн., однак середня заробітна плата за 2 місяця згідно вказано довідки становить 5 724,26 грн., що є суперечливим та викладено з логічними помилками. Отже суд не може прийняти вказану довідку, як належний та допустимий доказ.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складений 05 березня 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.