Дата документу 06.11.2019 Справа № 329/460/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №329/460/19 Головуючий у 1 інстанції Богослов А.В.
Провадження № 22-ц/807/3086/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" на заочне рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ПАТ АБ "Укргазбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 26.09.2012 між АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2203-317/04/58, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит на загальну суму 137790,00 грн. з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 25 вересня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,0% річних та встановленою процентною ставкою у розмірі 22,0 % річних за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість).

В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 26.09.2012 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2203/58-А/1, відповідно до якого поручитель зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань за Кредитним договором.

Позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі згідно з кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 24.04.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 116210,21 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 101578,75 грн. та заборгованості з нарахованих та несплачених процентів за період з 01.07.2014 по 30.04.2015 в розмірі 14631,46 грн.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 116 210,21 грн. та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 2203-317/04/58 від 26.09.2012 в сумі 108059 грн. 21 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту (прострочена) в сумі 93427,75 грн. та заборгованості з нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом в сумі 14631,46 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ "Укргазбанк" судові витрати по сплаті судового збору в сумі 893 грн. 13 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ "Укргазбанк" судові витрати по сплаті судового збору в сумі 893 грн. 13 коп.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ПАТ АБ "Укргазбанк" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення в частині відмови позивачу в задоволенні вимог до відповідачів про стягнення заборгованості в розмірі 8151 грн. скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині, яким вимоги про стягнення 8151 грн. з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів суми заборгованості за строковим кредитом в розмірі 8151 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень кредитного договору, строк сплати вказаної суми не настав.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Рішення суду оскаржено лише в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості в розмірі 8151 грн., в іншій частині рішення суду не оскаржено, тому не переглядається.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 26.09.2012 між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2203-317/04/58, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 137790,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 25 вересня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,0% річних та встановленою процентною ставкою у розмірі 22,0 % річних за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість).

Відповідно до п. 4.3.1 кредитного договору позичальник зобов`язався повернути позивачу отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами у повному обсязі у строки та порядку згідно договору.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 26.09.2012 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2203/58-А/1, відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.4. Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник - за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором.

Положеннями пунктів 5.1, 5.2 Договору поруки встановлено, що договір діє до припинення забезпеченого зобов`язання позичальника за кредитним договором. Порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання на зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього Договору.

Як вбачається з доданого до позову розрахунку заборгованості, відповідач ОСОБА_1 умови договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 24.04.2019 утворилася заборгованість у розмірі 116210,21 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 101578,75 грн., з яких: поточна заборгованість в сумі 8151,00 грн. та прострочена заборгованість в сумі 93427,75 грн., та заборгованості з нарахованих та несплачених процентів в сумі 14631,46 грн., з яких: заборгованість по процентах, нарахованих на суму поточної заборгованості за період з 01.07.2014 по 30.04.2015 в сумі 13535,79 грн. та заборгованість по процентах, нарахованих на суму простроченої заборгованості за період з 29.10.2014 по 30.04.2015 в сумі 1095,67 грн.

ОСОБА_1 не виконував належним чином умов кредитного договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за тілом кредиту (поточна та прострочена) та за процентами.

Відповідно до п. 3.1 кредитного договору, кінцевим терміном повернення кредиту є 25 вересня 2019 року.

З позовною заявою до суду Банк звернувся у травні 2019 року.

Вимога про дострокове виконання Позичальником своїх зобов`язань, як це передбачено п. 4.2.4 Кредитного договору не направлялася Позичальнику.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти позикодавцю у строк, встановлений договором, тому, стягненню підлягає лише прострочена заборгованості за тілом кредиту, оскільки умовами вказаного кредитного договору встановлено, що кредит підлягає поверненню в повному обсязі 25 вересня 2019, та заборгованості за процентами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що поточна заборгованість за кредитом в сумі 8151, 00 грн. стягненню не підлягає, оскільки строк виконання зобов`язання в цій частині не настав.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів суми заборгованості за строковим кредитом в розмірі 8151 грн..

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: