Справа № 183/3842/18
№ 2/183/621/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

26 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 305 211,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 21.03.2017 року між ним та відповідачем був укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований за № 422, у відповідності до якого позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 300 000,00 грн., а відповідач зобовязався повернути вказану суму у строк до 21 березня 2018 року.

Позивач взяті на себе зобовязання виконав та передав відповідачу зазначену грошову суму при посвідченні договору позики.

Однак, у зазначений в договорі термін відповідач борг не повернув, чим порушив права та інтереси позивача.

Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме ним направлялися на адресу відповідача письмової вимоги про повернення коштів, однак відповідач жодної відповіді не надав, тому позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

26 липня 2018 року ухвалою суду відкрите провадження у справі.

Представник позивача у судовому засідання позов підтримав та просить задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення про те, що між ним та його братом була досягнута домовленість щодо продажу земельної частки (паю), яка належить відповідачеві на праві приватної власності. Оскільки на продаж землі накладений мараторій, з метою виконання таких зобовязань, ним і було укладено договір позики. Відповідач наполягав на тому, що кошти ним не отримувалися, його брат не довів, що мав такі кошти для передачі йому у борг.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Зазначений договір, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України є договором, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Суду надано договір позики грошових коштів від 21.03.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 422, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав в позику у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 300 000,00 (триста тисяч) гривень, строком на 1 (один) рік, після чого ОСОБА_2 зобовязався повернути грошові кошти в повному обсязі в строк до 21 березня 2018 року.

Відповідно до п. 1 Договору, своїми підписами сторони підтверджують факт передачі грошових коштів при укладанні та підписанні цього договору. Договір підписаний обома сторонами, що свідчить про належне виконання зобовязань в частині передачі грошових коштів позивачем. (а.с.3).

У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що в порушення умов договору, відповідач взятих на себе зобовязань за договором позики не виконав, у зазначений договором строк та до часу розгляду даної справи суму позики не повернув, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення основної суми позики у розмірі 300 000,00 гривень підлягають задоволенню.

Правила щодо сплати індексу інфляції та 3% річних від суми містяться у статті 625 ЦК України, згідно із частиною другою якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та процентів також підлягають задоволенню, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком індексу інфляції та 3% річних, розмір яких не спростований відповідачем.

У відповідності до ст. 625 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, суд, не виходячи за межі позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 305 211,10 грн. з у рахуванням 3% річних та індексу інфляції за період з 01.05.2018 року по 31.05.2018 року.

Оцінюючи позицію відповідача щодо невизнання позову, не укладення договору, не отримання ним коштів в борг, вказаних у договорі позики, слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

А згідно вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідачеві розяснювалося його право на звернення до суду з зустрічним позовом, його право на проведення експертизи, подання доказів, витребування доказів тощо, однак такими правами відповідач не скористався, а тому у суду відсутні сумніви щодо обґрунтованості заявленого позову, як і відсутні докази недійсності вчиненого правочину, його удаваності чи фіктивності.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 3 052,00 грн. (а.с.1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 554, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12,76-82,89,141,263,265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, суму боргу за договором позики від 21 березня 2017 року у розмірі 300000 грн. (триста тисяч грн.), індекс інфляції за період з 01.05.2018 року по 31.05.2018 року у розмірі 3464, 50 грн., 3% річних за період з 01.05.2018 року по 31.05.2018 року у розмірі 1746 грн., а всього 305211 грн. 10 коп. (триста пять тисяч двісті одинадцять грн., 10 коп.).

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 3052 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.