КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/394/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року місто Київ

справа № 752/11837/17

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Невідомої Т.О.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Шкірай М.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач звернувся до Голосіївського районного міста Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 1046661,55 грн., з яких 725859,25 грн. - заборгованість по заробітній платі та 290802,30 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він згідно наказу №604-п від 20 жовтня 2010 року був прийнятий на посаду радника управління персоналу ПАТ «Укрсоцбанк» на стажуванні. Цього ж дня між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено трудовий договір №45.

Вказував, що згідно з п.3.1. зазначеного договору сторони погодили, що за виконання обов'язків передбачених цим договором, працівникові оплачується грошова винагорода у розмірі 4730 євро, що включає в себе суму всіх податків та зборів, передбачених чинним законодавством України.

Зазначав, що 16 травня 2011 року його було переведено на посаду головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування департаменту корпоративного фінансування та консультаційних послуг центру корпоративного бізнесу, а 02 лютого 2013 року переведено на посаду головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування департаменту корпоративного фінансування та консультаційних послуг центру корпоративного бізнесу та інвестиційного банкінгу.

Посилався на те, що до липня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» у повному обсязі виконував прийняті на себе обов'язки за трудовим договором №45 від 20 жовтня 2010 року.

Вказував, що починаючи з серпня 2014 року і до дати його звільнення за власним бажанням, яке відбулось 14 січня 2016 року, розрахунок суми грошової винагороди яка йому виплачувалась здійснювався відповідачем не в порядку передбаченому п.3.1. трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року.

Зазначав, що жодних претензій до якості виконуваної ним роботи відповідач не пред'являв, про зміни істотних умов праці ніхто ніколи не попереджав та жодних договорів про внесення змін до трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року позивач не укладав.

Вказував, що у зв'язку зі сплатою заробітної плати не у повному обсязі з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі та інфляційні втрати.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не застосував положення ч.3 ст.21 КЗпП України, п.9 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №170 від 19 березня 1994 року та помилково послався на п.п.5.2.3 договору, згідно з яким договір припиняється «з ініціативи працівника у випадках передбачених законодавством» для обґрунтування свого твердження про наявність в трудовому договорі положення про припинення договору з інших підстав, передбачених законодавством.

Зазначав, що судом першої інстанції не надано належної оцінки положенням п.5.1. трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року та жодним чином не перевіривши наявність повноважень, у осіб, які видали та підписали наказ №352-п від 06 травня 2011 року, на внесення змін, чи то більше, на скасування рішень керівництва АТ «Укрсоцбанк», дійшов хибного висновку, про те що для припинення письмового трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року достатньо того, що посадова особа на рівні начальника відділу складе кадровий наказ і не застосував положення ч.ч.2, 4 ст.203, ч.3 ст.639, ст.654 ЦК України та ст.20 Закону України «Про оплату праці», які підлягають застосуванню в даному випадку.

Посилався на те, що заява ОСОБА_1 про переведення його на іншу посаду від 06 травня 2011 року не може братися до уваги, оскільки даний документ не містить вказівки на волевиявлення позивача саме щодо припинення або зміни будь-яких положень трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року, а вказану заяву останній написав на прохання працівників АТ «Укрсоцбанк» вважаючи, що реальних змін в його функціональних обов'язках чи в розмірі винагороди за виконану роботу не відбудеться.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в п.3.1. трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року сторони визначили «розмір грошової винагороди», яка виплачується АТ «Укрсоцбанк» за виконання ОСОБА_1 обов'язків, передбачених договором у розмірі 4730 євро на місяць, а в наказі №604-п від 20 жовтня 2010 року про прийняття позивача на роботу, який підписаний начальником департаменту персоналу зазначено, що ОСОБА_1 встановлюється посадовий оклад згідно штатного розпису 945 грн. на місяць.

Зазначав, що судом першої інстанції не надано оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 весь час, починаючи з 20 жовтня 2010 року і до звільнення 14 січня 2016 року, виконував ті ж самі функціональні обов'язки, незалежно від назви посади, яку він обіймав на той час, а розмір винагороди ОСОБА_1 згідно трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року, невід'ємно пов'язаний з виконанням ним функціональних обов'язків.

Посилався на те, що суд першої інстанції не навів мотивів з яких він не врахував твердження позивача про те, що останній підписував лише одну посадову інструкцію і сталося це під час прийому на роботу, при цьому відповідач не заперечував цього, але не надав посадової інструкції на вимогу суду.

Вказував, що не знайшли свого відображення у рішенні аргументи позивача про те, що розмір винагороди, яка виплачувалась відповідачем на користь ОСОБА_1 в період часу з 20 жовтня 2010 року по 30 липня 2014 року, тобто, як до переведення працівника на іншу посаду, так і після першого та другого переведень, повністю відповідав п.3.1. трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року.

Зазначав, що в штатному розписі АТ «Укрсоцбанк» була відсутня посада, яка відповідала функціональним обов'язкам позивача, передбаченим трудовим договором №45 від 20 жовтня 2010 року.

Вказував, що положення ст.36 КЗпП України, на які посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не містить такої підстави для припинення письмового трудового договору, як переведення працівника на іншу посаду, а отже висновок суду про те, що після 06 травня 2011 року між позивачем і відповідачем укладено усний трудовий договір, з умовами якого ОСОБА_1 погодився, є помилковим і таким, що не відповідає законодавству України.

Відповідач АТ «Укрсоцбанк» подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу представника позивача, в якій зазначав, що апеляційна скарга є необґрунтована, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Вказував, що до позовної заяви позивачем було додано трудовий договір, тому посилання на норми чинного законодавства, пов'язані з контрактом, як особливою формою договору є необгрунтованими та таким, що не відповідають фактичним обставинам справи. Посилався на те, що трудовий договір, який був наданий позивачем до матеріалів справи, був припинений відповідно п.5.2.3. трудового договору після подання ОСОБА_1 заяви про переведення на іншу посаду від 06 травня 2011 року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач згідно наказу №604-п від 20 жовтня 2010 року був прийнятий на посаду радника управління персоналу ПАТ «Укрсоцбанк» на стажуванні Департаменту персоналу, з посадовим окладом згідно з штатним розписом 945 грн. на місяць з тримісячним випробувальним терміном.

20 жовтня 2010 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір №45.

Згідно п.1.1.1, 1.1.2 працівник приймається на роботу в Департамент персоналу, за посадою радник.

Відповідно до п.3.1. вказаного договору сторони погодили, що за виконання обов'язківпередбачених цим договором, працівникові виплачується грошова винагорода у розмірі 4730,00 ЄВРО, що включає в себе суму всіх податків та зборів, передбачених чинним законодавством України. Виплаті працівникові підлягає гривневий еквівалент вищезазначеної суми коштів відповідно до курсу гривні до ЄВРО, встановленого для продажу ЄВРО в Центральному відділенні Київської міської філії ПАТ «Укрсоцбанк» на 9:00 годину першого робочого дня поточного місяця. Виплата здійснюється 2 рази на місяць шляхом зарахування коштів на картковий рахунок.

06 травня 2011 року позивач подав заяву про переведення його на посаду головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування та консультаційних послуг Центру корпоративного бізнесу з 16 травня 2011 року.

06 травня 2011 року відповідно до наказу ПАТ «Укрсоцбанк» №352-П ОСОБА_1 було переведено на посаду головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування та консультаційних послуг Центру корпоративного бізнесу, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом 1040 грн. на місяць. Підстава: заява ОСОБА_1

02 грудня 2013 року ОСОБА_1 подав заяву про переведення його на посаду головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування департаменту корпоративного фінансування та консультаційних послуг центру корпоративного бізнесу та інвестиційного банкінгу з 02 грудня 2013 року.

Наказом ПАТ «Укрсоцбанк» від 02 грудня 2013 року №1854-п ОСОБА_1 переведено на посаду головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування департаменту корпоративного фінансування та консультаційних послуг центру корпоративного бізнесу та інвестиційного банкінгу, з посадовим окладом зі штатним розписом 1600 грн. Підстава: заява ОСОБА_1

З наказами №352-П від 06 травня 2011 року та №1854-п від 02 грудня 2013 року позивач був ознайомлений, про що свідчать його підписи в наказах.

Відповідно до наказу ПАТ «Укрсоцбанк» від 01 серпня 2014 року ОСОБА_1 встановлено надбавку до посадового окладу у розмірі 56920,76 грн.

14 січня 2016 року позивача звільнено з посади головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування департаменту корпоративного фінансування та консультаційних послуг центру корпоративного бізнесу та інвестиційного банкінгу за власним бажанням відповідно до його заяви від 06 січня 2016 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що починаючи з серпня 2014 року та до його звільнення - 14 січня 2016 року розрахунок суми грошової винагороди яка йому виплачувалась здійснювався відповідачем не в порядку передбаченому п.3.1. трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року, а у меншому розмірі.

Відповідно до ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, після видання відповідачем наказів №352-П від 06 травня 2011 року та №1854-п від 02 грудня 2013 року та після ознайомлення з ними приступив до виконання своїх професійних обов'язків на посаді головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування та консультаційних послуг Центру корпоративного бізнесу, а потім на посаді головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування департаменту корпоративного фінансування та консультаційних послуг центру корпоративного бізнесу та інвестиційного банкінгу, фактично висловивши цим згоду на переведення на іншу посаду.

Вищевказані накази та наказ від 01 серпня 2014 рокупро встановлення надбавки ОСОБА_1 не оскаржувалися.

А відтак, колегія суддів вважає, що подаючи заяву про переведення на іншу посаду та ознайомившись із наказами про переведення позивач погодився зі зміною істотних умов праці, а отже правові підстави для виплати останньому заробітної плати згідно з п.3.1. трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року у відповідача були відсутні.

Посилання позивача на те, що починаючи з 20 жовтня 2010 року і до звільнення він виконував ті ж функціональні обов'язки, незалежно від назви посади, яку він обіймав, колегія суддів відхиляє, оскільки як встановлено апеляційним судом посадової інструкції радника на підприємстві не існувало, а тому обсяг та характер виконуваних функціональних обов'язків позивачем при прийнятті його на роботу на посаду радника встановити неможливо.

Таким чином, позивачем не доведено, що і в подальшому після переведення його на інші посади він виконував таку ж саму роботу та в такому ж обсязі, що і при прийнятті його на посаду радника.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував положення ч.3 ст.21 КЗпП України, п.9 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №170 від 19 березня 1994 року, оскільки вказані норми не регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в п.3.1. трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року сторони визначили «розмір грошової винагороди», яка виплачується АТ «Укрсоцбанк» за виконання ОСОБА_1 обов'язків, передбачених договором у розмірі 4730 євро на місяць, а в наказі №604-п від 20 жовтня 2010 року про прийняття позивача на роботу, який підписаний начальником департаменту персоналу зазначено, що ОСОБА_1 встановлюється посадовий оклад згідно штатного розпису 945 грн. на місяць та про те, що не знайшли свого відображення у рішенні аргументи позивача, що розмір винагороди, яка виплачувалась відповідачем на користь ОСОБА_1 в період часу з 20 жовтня 2010 року по 30 липня 2014 року, тобто, як до переведення працівника на іншу посаду, так і після першого та другого переведень, повністю відповідав п.3.1. трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року колегія суддів відхиляє, оскільки виплата грошової винагороди за період з 20 жовтня 2010 року по 30 липня 2014 року не є предметом даного спору.

Також як зазначено в договорі №45 від 20 жовтня 2010 року розмір грошової винагороди виплачується позивачу саме за виконання трудових обов'язків на посаді радника.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.

В мотивувальній частині рішення суд першої інстанції, послався на п.5.2.3. трудового договору, яким передбачено, що договір припиняється з інших підстав, передбачених законодавством та те, що підстави для нарахування заробітної плати за трудовим договором №45 від 20 жовтня 2010 року відсутні, оскільки вказаний договір припинив діяти у зв'язку із переведенням позивача відповідно до наказу №352-П від 06 травня 2011 року на посаду головного економіста відділу консультаційних послуг щодо корпоративного фінансування та консультаційних послуг Центру корпоративного бізнесу, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом 1040 грн. на місяць.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким обґрунтуванням відмови у задоволенні позову, оскільки вважає, що трудовий договір не припинив свою дію, а лише змінилися істотні умови праці позивача.

Разом з тим, дане посилання суду першої інстанції на суть ухваленого рішення не впливає, оскільки сторони у судовому засіданні підтвердили, що трудові відносини після переведення позивача на інші посади тривали і останній виконував трудові обов'язки.

Враховуючи викладене, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевіривши наявність провноважень у осіб, які видали та підписали наказ №352-п від 06 травня 2011 року на внесення змін чи на скасування рішень керівництва ПАТ «Укрсоцбанк» дійшов хибного виснову про те, що для припинення письмового трудового договору №45 від 20 жовтня 2010 року достатньо того, що посадова особа на рівні начальника відділу складе кадровий наказ і не застосував положення ч.ч.2, 4 ст.203, ч.3 ст.639, ст.654 ЦК України та ст.20 Закону України «Про оплату праці» колегія суддів відхиляє, оскільки вказані посилання не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1.

У іншій частинірішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: