УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря Бондаренко К.Ю.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Красавської М.Є.,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (місцезнаходження: Україна, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Шевченка, будинок 9).

У судовому засіданні заявник заперечувала проти процесуальної позиції заінтересованої особи у цій справі.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи підтримала ті доводи, які викладені у письмових поясненнях.

Вирішуючи питання про можливість розгляду цієї справи по суті, суд враховує наступне.

В заяві про встановлення юридичного факту заявник просить встановити факт її перебування на утриманні померлого чоловіка ОСОБА_2 .

В письмових поясненнях представник Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області вказала, що, по-перше, зі змісту заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів неможливо зробити висновок про те, що заявник перебувала на утриманні свого чоловіка, а по-друге, Управління заперечує проти заяви ОСОБА_1 , оскільки факт отримання заявником доходу у меншому розмірі, ніж у чоловіка, не є підставою для задоволення цих вимог.

Суд зазначає, що встановлення факту перебування на утриманні померлого чоловіка потрібно заявнику для наступного призначення пенсії, про що заявник самостійно вказує у заяві. При цьому, Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області не визнає існування у заявника права на отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника з причин відсутності документів, які могли б підтвердити таке право, а також з причин того, що на думку Управління факт отримання заявником доходу у меншому розмірі, ніж у чоловіка, не є підставою для задоволення цих вимог.

Таким чином, під час розгляду справи у порядку окремого провадження судом виявлено наявність спору про право з приводу наявності у заявника права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Із змісту ч. 4 ст. 315 ЦПК України вбачається, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року по справі № 569/7589/17 зроблено висновок про те, що якщо при розгляді заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, визначено, що існує спір про право і справа має розглядатися за правилами того судочинства, за яким подано цю заяву, проте в порядку позовного провадження, то суд залишає заяву без розгляду. У випадку якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

У частині третій статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей закон визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно із п. 1, 3 Положення про Пенсійний фонд України, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є:

реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань;

виконання інших завдань, визначених законом.

Враховуючи завдання Пенсійного фонду України та зміст положень вищезазначених норм процесуального права, спірні правовідносини з приводу наявності чи відсутності у заявника права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника мають ознаки публічно-правових за предметом та суб`єктним складом, а отже, підлягають розгляду за правилами КАС України, тобто в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючі вищевикладені обставини та норми Закону, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі, адже під час розгляду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, судом виявлено спір, який має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 247, 255, 258, 260, 261, 353-354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області.

Роз`яснити заявнику, що розгляд спору про наявність чи відсутність у заявника права на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника належить до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснити заявнику, що повторне звернення до суду в порядку цивільного судочинства з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Суддя Д.Б. Баронін