Справа № 465/3971/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/741/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Іванова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 липня 2018 року ухваленого судом у складі судді Мартинишин М.О., у справі №465/3971/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Акціонерного комерційного промисловогоінвестиційного Банку», ТзОВ «Кредитні ініціативи» про визнання договору відступлення права вимог недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суду із позовом до відповідачів ПАТ «Акціонерного комерційного промисловогоінвестиційного Банку», ТзОВ «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги укладеного 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промисловоінвестиційний Банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» в частині відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_2 за Кредитним договором №1147 від 23.11.2007 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що укладений між відповідачами договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року суперечить вимогам чинного законодавства, яке діяло на момент їх укладення, а тому є недійсними у відповідності до вимог частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Вказує на те, що згаданий договір суперечить Положенню про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженому розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, а тому є підстави вважати, що зміст такого правочину суперечить актам цивільного законодавства, отже є недійсним.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним. Стверджує, що на момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги, відповідачами порушено п.п.2 п.1 розпорядження Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, який надає право на здійснення операцій з фінансовими активами щодо набуття відступленого права грошової вимоги лише до боржників-субєктів господарювання. Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані вимоги, що є підставою недійсності правочину відповідно до вимог ст.ст.203,215 ЦК України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Учасники справи в судове засідання не з»явилися, хоч належним чином були повідомлені про день і час слухання справи, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями, які долучені до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом ч.5 ст. 268 ЦПК датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 23.11.2007 року Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та позивач по справі ОСОБА_2 уклали Кредитний договір №1147.

Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов»язується надати позичальнику ОСОБА_2 кредит в сумі 230 000,00 грн.

17.12.2012 року між ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений Договір відступлення прав вимоги.

Відповідно до п.2.2 Договору новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення включно з правом вимагати від позичальників належного виконання усіх грошових та інших зобов»язань.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України (далі ЦК) до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, внаслідок укладення 17.12.2012 року Договору відступлення прав вимоги №1147 до нового кредитора, якими є ТОВ «Кредитні ініціативи» та яке набуло статусу нового кредитора (стягувача чи заставодержателя) перейшло право вимоги щодо повернення кредитних коштів від позичальника ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом п.8 вище названої постанови підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог встановлених статтею 203 ЦК.

Загальні положення про зобов»язання, обов»язки сторін договору регулюються розділом І книги п»ятої ЦК на положення яких підставно посилався суд першої інстанції.

Однак, ні Цивільним кодексом України, ні Законом «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлено жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Із зазначеного слід розуміти, що законодавець не виключає безпосередньо фізичних осіб з переліку осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу, а відтак доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Згідно п.11 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон) факторинг є фінансовою послугою, право надавати яку відповідно до ч.5 ст. 5 Закону мають фінансові установи з урахуванням вимог Цивільного кодексу України і цього Закону.

Відповідно до положень ст.ст. 1077, 1078 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов»язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату ( у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов»язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав ( наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне у майбутньому (майбутня вимога).

За приписами ст. 1079 ЦК сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб»єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до Закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно ч.2 ст. 5 Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому ні ЦК, ні названий вище Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги.

Посилання представника позивача на п.п.1.2 розпорядження № 231 від 03.04.2009 року Нацкомфінпослуг в чинній на момент укладення оспорюваного договору редакції, відповідно до якої у фактора немає прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб»єкта господарювання, не заслуговують на увагу з огляду на те, що вказана норма не відповідала вимогам ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» як акту вищої юридичної сили і виключена з розпорядження.

Разом з тим, вказаним розпорядженням встановлено види операцій, які разом з іншими можуть відноситися до факторингу.

Частиною 2 ст.10 ЦК зазначено, що якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Зокрема, Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг, яка набула чинності для України 01 липня 2007 року, не встановлює жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Так як ЦК не містить обмежень щодо особи права вимоги грошових коштів, до якої відступлене за договором факторингу, і має вищу юридичну силу, ніж розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року, яким таке обмеження встановлено, відтак застосовуються норми ЦК, які мають вищу юридичну силу в порівнянні з розпорядженням.

Враховуючи вище зазначене, суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке ґрунтується на верховенстві права, на дотриманні норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

ОСОБА_4