Єдиний унікальний номер судової справи: 2-7-203/06
Провадження № 22-ц/812/1822/19 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.

за участі: представника особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

- представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2006 року, постановлену під головуванням судді Подзігун Г.В. в приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 , про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

У липні 2005 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_6 із зазначеним позовом, який обґрунтовував наступним.

На підставі договору дарування від 02 червня 1978 року його батько ОСОБА_6 від ОСОБА_8 прийняв у дар 1/2 частину жилого будинку, жилою площею 20,10 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 .

Після смерті свої тітки ОСОБА_8 , яка сталася 06 березня 1995 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 липня 2005 року, власником 1/3 частини цього будинку є він, а спадкоємцем 2/3 частин цього будинку була його бабуся ОСОБА_7 , яка не прийняла та не заявила про своє право на спадщину.

Позивач зазначав, що він, як спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважав, що прийняв спадщину, яка складалася, зокрема з 2/3 частин зазначеного житлового будинку. У зв`язку з тим, на думку позивача, власниками будинку по Ѕ його частини є він та його батько ОСОБА_6 .

Посилаючись на те, що з 1988 року він безперервно володів будинком, обслуговував житловий будинок, побутові та господарські споруди, сплачував комунальні послуги та не мав спорів щодо цього будинку з родичами, просив визнати за ним право власності на вищезазначений жилий будинок з господарськими та побутовими спорудами у порядку набувальної давності у відповідності до статті 344 ЦК України.

Під час розгляду справи між сторонами було укладено мирову угоду, відповідно до умов якої ОСОБА_5 буде належати 1/2 частина домоволодіння, яка належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування, ОСОБА_6 1/6 частина цього домоволодіння, що належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, а 2/6 частини цього будинку залишаються ОСОБА_7 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2006 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за умовами якої: визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 та за ОСОБА_6 право власності на 1/6 частини цього домоволодіння. Провадження у справі закрито з одночасним роз`ясненням сторонам норм ст.206 ЦПК України.

-2-

Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив із того, що вона не суперечить закону, відповідає інтересам обох сторін, виконання ними умов мирової угоди не порушує інтересів інших осіб.

03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, але вважала, що суд вирішив питання про її права, обов`язки подала на зазначену ухвалу апеляційну скаргу.

Вона мотивована тим, що ОСОБА_1 , була дружиною, опікуном та спадкоємницею ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 зазначала, що рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 14 липня 1987 року ОСОБА_6 був визнаний недієздатним та його дієздатність за життя не була поновлена. Рішенням виконкому Центральної районної Ради народних депутатів від 15 січня 1988 року № 28 вона була призначена опікуном над недієздатним чоловіком ОСОБА_6 , про що їй було видане посвідчення № 1 від 16 лютого 1988 року.

Посилаючись на те, що вона не була залучена до участі у справі і нічого не знала про неї, її представник отримала оскаржувану ухвалу 27 вересня 2019 року, а укладеною мировою угодою між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка затверджена судом, порушено право власності останнього на належну йому 1/2 частину спірного житлового будинку, ОСОБА_1 просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

Представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначав, що апелянтом недоведені обставини, на які вона посилалася в скарзі, оскільки оригінал рішення суду про визнання ОСОБА_6 недієздатним в матеріалах справи відсутній.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив із того, що вона не суперечить закону, відповідає інтересам обох сторін, виконання ними умов мирової угоди не порушує інтересів інших осіб.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись із наступних підстав.

Відповідно до ст.175 ЦПК України, в редакції на час постановлення ухвали, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб`єктивні права та обов`язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору. Не може визнаватися судом мирова угода, в якій нічого не вирішено про долю заявлених позивачем вимог і умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами, так як така угода не приведе до усунення конфлікту.

При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

За положеннями частини п`ятої статті 175 ЦПК України, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

-3-

Таким чином, виходячи із змісту ст. 175 ЦПК України, укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 02 червня 1978 року, посвідченого Ореховою Л.П. нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 належала 1/2 частина жилого будинку, жилою площею 20,10 кв.м. в АДРЕСА_2 . АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_6 на 1/2 частку зазначеного жилого будинку зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації, про що вчинено реєстраційний напис від 10 червня 1978 року №13390 (а.с.5-6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 липня 2005 року спадкоємцем майна ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_5 на 1/3 частки спадкового майна (а.с. 4).

В матеріалах справи наявна копія рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2005 року за яким визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 .

З доданого до апеляційної скарги судового рішення, інформації Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2019 року № 07-02/1505 та матеріалів Державного архіву Миколаївської області від 11 листопада 2019 року № Б-820/03-06, апеляційним судом встановлено, що рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 14 липня 1987 року ОСОБА_6 був визнаний недієздатним. У зв`язку з тим, саме по собі посилання представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу на відсутність в матеріалах даної справи оригіналу такого судового рішення обставин щодо ухвалення судом рішення про визнання ОСОБА_6 недієздатним не спростовують.

Рішенням виконкому Центральної районної Ради народних депутатів від 15 січня 1988 року № 28 апелянт ОСОБА_1 була призначена опікуном над недієздатним чоловіком ОСОБА_6 , про що їй було видане посвідчення № 1 від 16 лютого 1988 року.

Дані про поновлення дієздатності ОСОБА_11 матеріали справи не містять. При цьому участь ОСОБА_6 у розгляді іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності не свідчить про поновлення дієздатності останнього.

В силу положень частини першої та п`ятої статті 39 ЦПК України в редакції закону на час постановлення оскаржуваної ухвали, права, свободи та інтереси недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно опікуни чи інші особи, визначені законом. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам.

Проте як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_12 , як законний представник ОСОБА_6 не була залучена до участі у даній справі, тоді як наведені обставини свідчать про те, що оскаржуваною ухвалою зачіпаються та погіршуються майнові інтереси ОСОБА_6 , оскільки за умовами оскаржуваної мирової угоди визнано за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку, замість його набутого права власності на 1/2 частину цього будинку на підставі договору дарування від 02 червня 1978 року, а ОСОБА_13 набув право власності на його більшу частину.

Обставин того, що права, свободи та інтереси недієздатного ОСОБА_6 у даній справі захищали у суді інші особи, визначені законом, матеріали справи не містять.

-4-

Відповідно до приписів ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Визнаючи відповідно до умов мирової угоди за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку, а за ОСОБА_6 на 1/6 цього будинку, суд детально не з`ясував, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема положенням ст. 71 ЦК України та ст. 175 ЦПК України, чи стосується вона прав та обов`язків сторін, що випливають із умов набуття права власності за набувальною давністю і самого предмета позову, чи пов`язані її умови зі спірними правовідносинами, чи законно відповідач в розумінні положень ст. 39 ЦПК України, укладав мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передання належної йому більшої частки житлового будинку у власність позивача.

Крім того, судом не з`ясовано, що саме перешкоджало сторонам вирішити питання про відчуження зазначених в мировій угоді належних їм часток нерухомого майна шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, міни тощо, який би відповідав вимогам ст.ст. 655, 656, 657, 715 ЦК України та був зареєстрований у встановленому законом порядку. Зазначене свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до необґрунтованого затвердження між сторонами мирової угоди, умови якої не узгоджуються із законом.

Також з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування частки житлового будинку від 14 листопада 2006 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 1/3 частку спірного житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Зі спадкової справи за № 12/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю.С., наданої на запит апеляційного суду вбачається, що спадщину прийняли дружина померлого ОСОБА_1 та його син ОСОБА_5 , інші сини спадкодавця ОСОБА_14 і ОСОБА_15 відмовилися від належної їм частки спадкового майна на користь ОСОБА_5

19 грудня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 видані свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 , на 1/8 частки та 3/8 частки відповідно.

Відповідно до цих свідоцтв 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з усіма прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , належало спадкодавцю на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2006 року, справа № 2-7-203/06, зареєстрованого в КП «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» 26 грудня 2006 року та договору дарування частки житлового будинку, посвідченого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 14 листопада 2006 року, за реєстровим № 1-1520, зареєстрованого в КП «Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації» 26 грудня 2006 року.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судове рішення за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про право власності на житловий будинок за набувальною давністю, впливає на права, інтереси і обов`язки ОСОБА_1 , як опікуна недієздатного ОСОБА_6 , а в подальшому і спадкоємця його майна.

-5-

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що постановленою ухвалою вирішено питання про права і обов`язки ОСОБА_1 , як опікуна ОСОБА_6 , визнаного рішенням суду недієздатним, та спадкоємця його майна.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що на час перегляду оскаржуваної ухвали в апеляційному суді за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником 1/2 частини спірного житлового будинку на підставі оскаржуваної ухвали суду першої інстанції залишився позивач ОСОБА_5 .

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо визнання мирової угоди та закриття провадження у справі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, а тому відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду у відповідності до ч. 1 ст. 37 ЦПК України. Спірні правовідносини, з огляду на предмет та підстави позову ОСОБА_13 , допускають правонаступництво, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі за п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2006 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду іншим складом суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 15 листопада 2019 року.