Дата документу 27.02.2019 Справа № 314/3845/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/3845/15-ц Головуючий у 1 інстанції Капітонов Є.М.
Провадження № 22-ц/807/497/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» та Публічного акціонерного товариства «Ренесанс життя» про захист прав споживачів фінансових послуг,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Платинум Банк» та ПАТ «Ренесанс життя» про захист прав споживачів фінансових послуг.

В обґрунтування позову зазначила, що кредитний договір №1160/2797BPLCO5 від 05.06.2013р. є недійсним, оскільки його зміст суперечить чинному законодавству та при його укладенні не було дотримано письмової форми. Позивач вважає правочин недійсним у звязку з наступним: не дотримано письмової форми правочину; кредитний договір містить вимоги щодо страхування; умови кредитного договору містять сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту; умови кредитного договору містять третейське застереження; умови кредитного договору містять можливість передачі інформації третім особам тощо.

На підставі чого, просила суд, визнати недійсним кредитний договір зі страхування життя позичальника №1160/2797BPLCO5 від 05.06.2013р.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Встановлено нікчемність з моменту укладення кредитного договору зі страхування життя №1160/2797BPLCO5 від 05.06.2013р між ОСОБА_3, ПАТ «Платинум Банк» та ПАТ «Ренесанс життя» підпункту Д) п.1.2. Договору щодо сплати комісії за обслуговування кредиту в розмірі 224,00 грн.

Застосовано наслідки недійсності нікчемності правочину Стягнети з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_3 суму грошових коштів комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2016,00 грн

Встановлено нікчемність правочину з моменту укладення кредитного договору зі страхування життя №1160/2797BPLCO5 від 05.06.2013р між ОСОБА_3В, ПАТ «Платинум Банк» та ПАТ «Ренесан життя» розділу 5 щодо третейського застереження

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Платинум Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 квітня 2016 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року в оскаржуваній частині було змінено, скасувавши в частині встановлення нікчемності підпункт д) пункту 1.2 кредитного договору зі страхуванням життя «1160/2797ВРІХО від 05.06.2013р. та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину у вигляді стягнення з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_3 сплаченої комісії у сумі 2016,00 грн.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 щодо визнання недійсним підпункт д) пункту 1.2 кредитного договору зі страхуванням життя «1160/2797ВРІХО від 05.06.2013р. та щодо стягнення з ПАТ «Платинум Банк» на її користь сплаченої на підставі вказаного пункту договору комісії

В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 07 квітня 2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

26 лютого 2019 року від представника ПАТ «Платинум Банк» ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи призначеної на 27.02.2019 року на 14 год. 30 хв., у звязку зайнятість представників Банку в інших судових засіданнях. Крім того, враховуючи здійснення ліквідаційної процедури ПАТ «Платинум Банк» , в штабі банку не вистачає співробітників юридичного підрозділу в кількості, необхідній для забезпечення явки представників банку в усі судові засідання.

Клопотання представника ПАТ «Платинум Банк» ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи не може бути задоволено, оскільки представником не надано доказів участі представників 27.02.2019 року в інших судових засіданнях. Участь представників банку в інших судових засіданнях не є поважною причиною для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності представника ПАТ «Платинум Банк».

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним в цілому, суд першої інстанції виходив з того, що вказані для цього підстави не свідчать про його недійсність, проте є підстави для визнання нікчемними підпункту д) пункту 1.2 та розділу 5 оскаржуваного договору із застосуванням наслідків недійсності нікчемної частини правочину щодо комісії, а саме: стягнення з банку сплаченої позивачем суми комісії за період дії договору на користь позивача.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ "Платинум Банк", ПрАТ "Ренесанс життя" укладено кредитний договір зі страхуванням життя № 1160/2797BPLCO5.

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору зі страхуванням життя від 05 червня 2013 року № 1160/2797BPLCO5, укладеного між ОСОБА_3, ПАТ "Платинум Банк" та ПрАТ "Ренесанс життя", банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) на наступних умовах: а) сума кредиту - 22 420,00 грн; б) строк користування - 36 платіжних періодів; в) фіксована процентна ставка за користування кредитом - 9,9900 %; г) комісія за надання кредиту - 0,00 грн; д) комісія за обслуговування кредиту - 224,00 грн; е) цільове призначення - поточні потреби; ж) дата повернення кредиту - 18 червня 2016 року.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про споживче кредитування", який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо зі дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17, 23 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів").

Таким чином, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, з урахуванням п.6.5. Договору, відповідно до якого підписання представниками Банку та Страховика здійснено шляхом нанесення типографськими засобами відбитку печаток та підписів. В п.6.5. Договору позивальник зазначає, зокрема, що із зразками підписів уповноважених осіб Сторін обзнайомлений.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що кредитний договір зі страхування життя позичальника № 1160/2797ВРLCO5 від 05.06.2013 р., укладений між ОСОБА_3, ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя» укладено з дотриманням ст. 207 ЦК України.

Кредитний договір зі страхування життя позичальника № 1160/2797ВРLCO5 від 05.06.2013 р., укладений між ОСОБА_3, ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя» містить розділ 3 Умови страхування позичальника за кредитом.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст.. 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані (зокрема) з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування).

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умова підпункту Д) п.1.2. Договору щодо сплати комісії за обслуговування кредиту в розмірі 224,00 гривень, суперечить ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемною, та на підставі ч.4 ст. 216 ЦК України застосував наслідки недійсності нікчемного правочину вищезазначеної умови кредитного договору з власної ініціативи.

Судом вірно встановлено, що сума грошових коштів комісії за обслуговування кредиту, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 19.05.2015 складає 2016,00 гривень.

Кредитний договір зі страхування життя позичальника в р.5 містить третейське застереження.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що визначення третейського застереження в кредитному договорі вчинено поза правовідносинами що регулювалися Законом України «Про третейські суди» на час укладення кредитного договору, та в силу ст.ст. 27, 215 ЦК України є нікчемним.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову та застосовано наслідки нікчемності правочину.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2019 року

Головуючий

Судді: