Дата документу 04.03.2019 Справа № 311/1974/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/1974/18
Провадження №22-ц/807/1047/19
Головуючий в 1-й інстанції - Задорожко Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2018 року, ухвалене в м. Василівка (повний текст рішення складено 20.11.2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_5, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації про визнання недійсним пункту іпотечного договору,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_5, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації, про визнання недійсним пункту іпотечного договору. Позов мотивовано тим, що 12 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», в особі керуючої Дніпрорудненським відділенням філії «Запорізьке регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк», з однієї сторони, та позивачем ОСОБА_4, відповідачем - ОСОБА_5, з другої, укладено іпотечний договір. За умовами договору, ОСОБА_4, як іпотекодавець, передав в іпотеку банку нерухоме майно у вигляді квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вказує, що на момент укладення договору іпотеки він мав наступний склад сім'ї: він та його мати - ОСОБА_5, як співвласники квартири, його батько - ОСОБА_6. Пунктом 18.11 іпотечного договору встановлено, що іпотекодавець зобов'язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Позивач вказує, що вказаний пункт спрямований на порушення його конституційних прав і свобод людини і громадянина, а саме, права на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Крім того, на думку позивача, вказані положення договору, є такими, що порушують публічний порядок, відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України та суперечить вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач просив суд визнати пункт 18.11 Іпотечного договору, укладеного 12 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Бесараб А.О. (зареєстрований в Реєстрі за №799), недійсним.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_5, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації, про визнання недійсним пункту іпотечного договору, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Застава нерухомого майна, що залишилась у володінні заставодавця або третьої особи є іпотекою. Дії, які іпотекодавець має право здійснювати виключно на підставі згоди іпотекодержателя визначені ст.9 Закону України «Про іпотеку». Будь-які обмеження щодо реєстрації місця проживання особи, у цій статті та в Законі в цілому, відсутні. Таким чином п.18.11 іпотечного договору суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку» та порушує конституційні права і свобод людини і громадянина, позивача у справі, а саме, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з'ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.)), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ZPDNGA00002262, за яким ОСОБА_4, отримав від банку 15 000 доларів США для купівлі автомобіля та 1 510 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості, що підтверджено копією вказаного договору (а.с. 8-9).

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 12 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», в особі керуючої Дніпрорудненським відділенням філії «Запорізьке регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк», з однієї сторони, та позивачем ОСОБА_4, відповідачем - ОСОБА_5, з другої, укладено іпотечний договір. Договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Бесараб А.О. (зареєстрований в Реєстрі за №799).

За умовами договору, ОСОБА_4, як іпотекодавець, передав в іпотеку банку нерухоме майно у вигляді квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

Відповідно до пункту 18.11. Іпотечного договору, іпотекодавці зобов'язуються не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя.

Підставою для визнання п.18.11 іпотечного договору недійсним позивач зазначає порушення його конституційних прав на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, однак, в порушення вимог ст.81 ЦПК України, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вказаних ним в позовній заяві обставин, зокрема, як пункт іпотечного договору, укладеного між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» обмежив його право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання. В зв'язку з наведеним, суд першої інстанції відмовив в задоволенні заявлених позовних вимог.

З даними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.2. ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено принцип свободи договору, згідно якого, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 12.9 іпотечного договору, іпотекодавці засвідчують, що даний договір підписаний іпотекодавцями добровільно - не під впливом тяжких обставин, загроз примусу, насильства (морального або фізичного). Іншим членам сім'ї іпотекодавцями доведено до вдома зміст та суть іпотечного договору та правові наслідки для них.

Договір засвідчено підписами сторін, зокрема, позивача ОСОБА_4, що свідчить про досягнення усіх істотних умов договору на момент його укладення, як з боку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» так і з боку позивача ОСОБА_4

Протягом тривалого часу (майже 11 років) позивачем не ставилося питання про визнання недійсним кредитного чи іпотечного договорів, що свідчить про сприйняття позивачем необхідності виконання умов вищевказаних договорів.

Оспорюваний пункт іпотечного договору не є абсолютним, оскільки передбачає можливість реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки, однак за умови отримання письмової згоди на це іпотекодержателя. Цим пунктом позивач, як співвласник квартири, що передана в іпотеку, лише обмежив своє право на реєстрацію осіб в предметі іпотеки без згоди банку.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення спірним пунктом договору іпотеки публічного порядку шляхом порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 4 березня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков