Справа № 703/3912/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Бондаренко А.І.

за участі

представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Залевківське», ОСОБА_6 , державного реєстратора виконкому Смілянської міської ради, третя особа: управління Держгеокадастру у Смілянському районі Черкаської області, про визнання договору оренди недійсним, скасування державної реєстрації, продовження дії раніше укладеного договору, припинення незаконного використання земельної ділянки, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_6 , СТОВ «Залевківське», державного реєстратора виконкому Смілянської міської ради в якому просив визнати поновленим з 3 квітня 2017 року договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0236 площею 1,46 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Сунківської сільської ради, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 1 березня 2007 року строком на 10 років.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_6 , яка є власником відповідної земельної ділянки 1 березня 2007 року уклала з ОСОБА_5 договір оренди землі, строком на 10 років, який зареєстровано у Смілянському районному відділі «Центр ДЗК» за №3 3 квітня 2007 року.

Вважає, що договір оренди має бути поновлений на новий термін з 3 квітня 2017 року по 3 квітня 2027 року. Окрім того в зв`язку з тим, що директором СТОВ «Залевківське» було здійснено рейдерське захоплення орендованих земельних ділянок та переорано засіяні поля, йому завдано матеріальної шкоди в сумі 16473 грн. 01 коп. та моральної в сумі 30000 грн., які і просить стягнути з товариства та повернути йому земельну ділянку для подальшої оренди.

В судове засіданні позивач не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник позивача - Мамаєнко В.Л. в судовому засіданні підтримав позов у зміненому стані та просив суд визнати поновленим договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :02:001:0236, загальною площею 1,46 га, що розташована в адмінмежах Сунківської сільської ради Смілянського району укладеного з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на новий строк з 3 квітня 2017 року по 3 квітня 2027 року. Зобов`язати СТОВ «Залевківське» припинити незаконне використання вказаної земельної ділянки та повернути її ОСОБА_5 для продовження здійснення оренди. Окрім того в зв`язку з тим, що діями відповідача СТОВ «Залевківське» позивачу було завдано матеріальних збитків та моральних страждань просить суд стягнути вказану шкоду.

Вказав на те, що 1 березня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,46 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва терміном на 10 років. Позивач належним чином виконував умови договору та обробляв земельну ділянку. Однак під час дії вказаного вище договору оренди ОСОБА_6 уклала новий договір оренди вже з СТОВ «Залевківське».

Окрім того в ніч на 7 листопада 2016 року директором СТОВ «Залевківське» ОСОБА_7 . ОСОБА_8 . було здійснено рейдерське захоплення частини земельних ділянок, які знаходилися в оренді у ОСОБА_5 в тому числі і земельної ділянки, яка належить ОСОБА_6 . Внаслідок цього земельні ділянки були переорані та знищено посів високосортної озимої пшениці, чим ОСОБА_5 завдано матеріальної шкоди в сумі 16473 грн.01 коп. про що складено відповідний акт.

1 та 2 вересня 2017 року на його адресу надійшли листи повідомлення, які були адресовані його брату ОСОБА_5 , про те, що деякі громадяни не бажають продовжувати договір оренди та просять після закінчення терміну дії договору оренди повернути їм земельні ділянки. Серед них був лист і від ОСОБА_6 Однак ці повідомлення чомусь були направленні не самому орендарю ОСОБА_5 а йому, та й були відправлені не самою особою, а СТОВ «Залевківське», тому він вважає, що це не є належним повідомленням про не бажання продовження терміну дії договору оренди.

ОСОБА_5 відповідно до вимог договору оренди землі повідомив орендодавця ОСОБА_6 про намір продовжити оренду її земельної ділянки так як він має на це переважне право, направивши на її адресу відповідне повідомлення. ОСОБА_6 на вказане повідомлення не відповіла, таким чином висловила свою згоду на продовження дії договору оренди на новий термін, тобто до 3 квітня 2027 року.

Оскільки на день розгляду справи договір про оренду земельної ділянки укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 припинив свою дію, а реєстрація укладеного незаконно договору оренди між ОСОБА_6 та СТОВ «Залевківське» скасована, тому вважає, що у позивача відповідно до ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», ст. 777 ЦК України та п. 8 договору оренди, виникло переважне право на поновлення договору оренди землі на новий строк, оскільки він є добросовісним орендарем, належно виконує умови договору оренди, продовжує користуватися земельною ділянкою на умовах, передбачених договором, своєчасно та регулярно після закінчення строку дії договору сплачує орендну плату.

Представник позивача, адвокат Терещенко С.І. позов підтримав. Пояснив, що орендар ОСОБА_5 , після укладення договору оренди земельної ділянки 1 березня 2007 року з ОСОБА_6 , згідно акту передачі земельної ділянки від 21 березня 2007 року користується належною орендодавцю землею у сільськогосподарських цілях. Після укладеного договору оренди, позивач ОСОБА_5 зареєструвався як фізична особа - підприємець та продовжив використання земельної ділянки, належної ОСОБА_6 як ФОП, сплачував орендну плату та виконував належним чином всі умови договору оренди від 1 березня 2007 року. До закінчення терміну дії договору оренди ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_6 про намір продовжувати оренду належної їй земельної ділянки, чим скористався відповідно до ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» та ст. 777 ЦК України своїм переважним правом на продовження дії договору оренди землі.

Вважає посилання представників відповідачів про те, що ОСОБА_6 належним чином повідомила орендаря ОСОБА_5 про не бажання продовження укладеного між ними договору оренди земельної ділянки та прохання повернути належну їй земельну ділянку такими, що не відповідають дійсності, оскільки він їх не отримував. Вказав на те, що дійсно 1 та 2 вересня 2007 року на адресу брата позивача ОСОБА_2 надійшли листи повідомлення зі СТОВ «Залевківське» про небажання ряду осіб на продовження раніше укладених договорів оренди земельних ділянок, серед яких була і ОСОБА_6 Однак, ці повідомлення були направлені не самому орендарю ОСОБА_5 , а його брату, з невідомих позивачу причин та не самими особами, а товариством тому відповідно до вимог ЗУ «Про оренду землі» не можуть вважатись офіційним повідомлення про небажання продовження дії договору оренди землі. Окрім того після повідомлення ОСОБА_5 орендодавця ОСОБА_6 про своє переважне право на продовження дії договору оренди землі, вона відповідно до вимог вказаного вище Закону не направила на адресу ОСОБА_5 повідомлення про небажання продовження дії договору, чим висловила свою мовчазну згоду та погодилась з тим, що договір буде продовжений на новий термін, тобто до 3 квітня 2027 року. Отже орендар ОСОБА_5 виконав всі умови як договору оренди так і ЗУ «Про оренду землі», тому позовні вимоги мають бути задоволені. Окрім того незаконними діями директора СТОВ «Залевківське» орендарю ОСОБА_5 було заподіяно матеріальну шкоду, яка полягає у знищенні зернової культури, яка була посіяна на полі та переорана, чим спричинено матеріальну шкоду в сумі 16473 грн.01 коп., яка відповідно підлягає до стягнення. Також позивачу спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 30000 грн.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_6 , адвокат Ігнатенко В.М. в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що дійсно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 1 березня 2007 року уклали договір оренди земельної ділянки площею 1,46 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва терміном на 10 років. Після чого орендар ОСОБА_5 зареєструвався як фізична особа підприємець та почав використовувати належну ОСОБА_6 земельну ділянку як ФОП так само і сплачував орендну плату. Однак земельна ділянка ОСОБА_5 фактично в користування не передавалась та ним не оброблялась. Наявний в матеріалах акт прийому передачі земельної ділянки від 21 березня 2019 року є неналежним доказом на підтвердження факту передання земельної ділянки ОСОБА_6 орендарю ОСОБА_5 , оскільки він не має обов`язкових даних. Зокрема в ньому не міститься даних про осіб орендаря та орендатора та кадастрового номеру земельної ділянки, що унеможливлює ідентифікацію сторін договору та самої земельної ділянки. Окрім того вважає даний акт фіктивним, оскільки він був укладений раніше ніж зареєстрований сам договір оренди земельної ділянки, що не відповідає вимогам договору та ЗУ «Про оренду землі» та на ньому міститься відбиток печатки ФОП « ОСОБА_5 », який отримав статус такого лише 6 вересня 2007 року.

Щодо позовної вимоги про продовження укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договору оренди земельної ділянки від 1 березня 2007 року пояснив наступне. Після укладення вказаного договору орендар ОСОБА_5 умови договору не виконував, земельну ділянку не використовував, орендну плату не сплачував, в зв`язку з чим орендодавець до закінчення терміну дії договору направила орендарю ОСОБА_5 на адресу його реєстрації повідомлення про не бажання продовжувати із ним договірні відносини та прохання повернути після спливу строку дії належну їй земельну ділянку. ОСОБА_6 двічі направляла ОСОБА_5 такі повідомлення, тому він достовірно знав про не бажання нею продовження терміну дії договору оренди. ОСОБА_6 дійсно не заперечує того факту, що ОСОБА_5 повідомляв її листом про те, що хоче скористатись своїм переважним правом на продовження дії договору оренди землі та пропонував їй продовжити його ще на 10 років. Однак вона, як того вимагають умови договору та ЗУ «Про оренду землі» в установлені законом терміни на пропозицію ОСОБА_5 відповіла незгодою, що підтверджує факт виконання нею всих умов договору та законності укладення нею іншого договору оренди. Тому в цій частині відповідач ОСОБА_6 вважає вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди вказав на те, що вказана позовна вимога не стосується безпосередньо ОСОБА_6 , однак вважає її похідною від вимоги про продовження терміну дії договору, а тому і вона відповідно до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Залевківське» Лук`яненко Г.О. позовні вимоги не визнала.

Пояснила, що ОСОБА_5 звернувся до суду із безпідставним та необґрунтованим позовом, тому він до задоволення не підлягає.

Представник товариства вказала, що власником земельної ділянки площею 1,46 га, кадастровий номером :02:001:0236 для ведення сільськогосподарського виробництва, що розташована в адміністративних межах Сунківської сільської ради Смілянського району Черкаської області, є ОСОБА_6 .

Між останньою та ОСОБА_5 1 березня 2007 року було укладено договір оренди земельної ділянки. З п.20 вказаного договору вбачається, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5-ти денний строк після державної реєстрації за актом приймання-передачі. Вона вважає, що позивачу взагалі не передавалась у користування земельна ділянка та ОСОБА_5 як в позовній заяві так і під час судових засідання не доведено факт користування об`єктом оренди, оскільки акт прийому-передачі земельної ділянки наявний у справі на її думку є неналежним доказом, оскільки не містить кадастрового номеру земельної ділянки та має відбиток печатки ФОП Мамаєнка, який на час укладення акту не набув ще статусу ФОПу.

Вказала на те, що ОСОБА_5 в порушення вимог умов договору оренди землі, ст. 777 ЦК України та ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» не надав суду доказів направлення орендодавцю повідомлення про продовження строку дії договору оренди та проект додаткової угоди, а тому зі сторони орендодавця ОСОБА_5 не було вчинено жодних дій, які б свідчили про намір та погодження на продовження договору оренди земельної ділянки, яка належить ОСОБА_6 .

Щодо вимоги позивача про стягнення шкоди, представник відповідача вважає, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння матеріальних збитків, які він вказує, що поніс за знищення зернових культур, як і нічим не обґрунтована наявність моральної шкоди взагалі.

Просила у позові ОСОБА_5 про продовження договору оренди та стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Відповідач - державний реєстратор виконкому Смілянської міської ради Черкаської області Приз Т.А. в судове засідання не з`явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать відповідні повідомлення про вручення наявні в матеріалах справи.

Представник третьої особи Управління Держгеокадастру у Смілянському районі Черкаської області в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення.

За загальним правилом статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею; суд розглядає справу, зокрема, в разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд, врахувавши пояснення сторін, дослідивши матеріалами справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, приходить до наступного.

ОСОБА_6 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,46 га, що знаходиться в адмінмежах Сунківської сільської ради Смілянського району, Черкаської області, кадастровий номер :02:001:0236, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 092297 від 28 січня 2004 року (а.с.10).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 1 березня 2007 року уклали договір оренди землі згідно з яким ОСОБА_6 як орендодавець передала позивачеві (орендарю) земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,46 га, яка розташована в адмінмежах Сунківської сільської ради в строкове платне користування, строк дії договору - 10 років (а.с.11). До договору додано акт прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 21 березня 2019 року (а.с.12). Цей договір 3 квітня 2007 року зареєстровано в Смілянському райвідділі ЧРФДП «Центр ДЗК» за № 3 (а.с.11 зворот).

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Право оренди зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_1 2007 року. З цього моменту земельна ділянка належна ОСОБА_6 вважається передана в оренду орендодавцю ОСОБА_5

Після реєстрації укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договору оренди, позивач 6 вересня 2007 року зареєструвався як фізична особапідприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії НОМЕР_1 02 № 291070 (а.с.9).

Протягом строку дії зазначеного вище договору оренди позивачем, як ФОП « ОСОБА_5 » сплачувалася орендна плата, що підтверджено копіями відповідних документів (а.с. 85- 153).

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до п. 8 договору оренди від 1 березня 2007 року він укладений на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне перед іншими особами право на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (а.с.11).

З метою поновлення зазначеного договору та маючи переважне перед іншими особами право на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк ОСОБА_5 27 лютого 2017 року направив на адресу орендодавця ОСОБА_6 листа про намір продовжити дію договору оренди належної їй земельної ділянки площею 1,46 га, кадастровий номер :02:01:0236. В даному листі вказав про те, що у разі не надання відповіді на даний лист вважатиме вираженням мовчазної згоди на подовження дії наявного договору оренди землі на умовах викладених у вказаному вище листі (а.с.81).

Як вбачається зі змісту даного листа орендар ОСОБА_5 лише повідомив орендодавця ОСОБА_6 про намір продовжити орендувати належну їй земельну ділянку. Однак не направив на її адресу проект додаткової угоди, що прямо передбачено ст. 33 ЗУ «Про оренду землі».

Наведені обставини визнані всіма учасниками справи, ними не оспорюються, а відтак є обставинами, що не підлягають доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності, зокрема, громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За загальним визначенням частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6, 627 ЦК України).

Згідно з приписами статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату; відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким законом є Закон України «Про оренду землі», за визначенням статті 1 якого оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Разом з тим, за загальними нормами частини першої статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землю», яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

Згідно з частиною шостою зазначеної статті Закону у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, реалізація переважного права орендаря на поновлення договору оренди, яка передбачена вказаною вище статтею Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією статтею процедури і строків.

Як роз`яснив Верховний Суд у своїй постанові від 18 квітня 2019 року у справі 625/166/18 (провадження № 61-257св19), для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди землі необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення. Для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди. Отже, Верховний Суд зазначив, що аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору. Натомість наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору з попереднім орендарем дають підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, не порушено.

Зважаючи на наведені законодавчі норми та правовий висновок Верховного Суду, суд, вирішуючи питання, чи було порушено переважне право позивача на поновлення договору оренди належної відповідачу ОСОБА_9 земельної ділянки, суд виходить з такого.

Як встановлено судом і зазначено вище, що ОСОБА_5 , як орендар до закінчення строку дії договору оренди - 27 лютого 2017 року, тобто з дотриманням установлених законом і договором строків повідомив орендодавця ОСОБА_6 про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк, але не додав до відповідного листа-повідомлення проект додаткової угоди (а.с.81,82).

Наведені обставини, як згадувалося, визнані всіма учасниками справи, ніким з них не оспорювалися, в тому числі представником відповідача, адвокатом Ігнатенко В.М. не заперечувався факт отримання відповідачем ОСОБА_6 листа повідомлення від ОСОБА_5 про намір продовження дії договору оренди.

Відтак наведені обставини є такими, що не підлягають доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України).

Стосовно ж дотримання наведених вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі», суд виходить з такого.

Частинами восьмою та дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.

Проект додаткової угоди щодо поновлення договору оренди з позивачем ОСОБА_6 не отримала, що не заперечував і представник позивача у суді, при цьому в позовній заяві позивач вказував на те, що він мав намір надіслати проект додаткової угоди, однак у зв`язку з тим, що в ніч на 7 листопада 2006 року було здійснено рейдерське захоплення директором СТОВ «Залевківське» ОСОБА_10 землі, які він орендував він не зробив цього.

Станом на день винесення рішення проект додаткової угоди орендодавцю ОСОБА_6 не направлявся, в матеріалах справи вказана угода відсутня, клопотань про її витребування у будь яких осіб а чи організацій з боку позивача не надходило.

Разом з тим, з наданої позивачем до позовної заяви копії листа повідомлення ОСОБА_6 вбачається, що він не містить додатків, що підтверджується і копією повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що ОСОБА_5 направив ОСОБА_6 листа (а.с.82).

З огляду на це та враховуючи суперечливість показань самого позивача в частині щодо направлення/ненаправлення ним проекту додаткової угоди до договору оренди землі від 1 березня 2007 року, суд критично оцінює такі його пояснення та вважає, що ОСОБА_5 не доведено належними і допустимим доказами дотримання ним вимог статті 33 Закону України «Про оренду землю» щодо своєчасного повідомлення ОСОБА_6 про своє переважне право на продовження договору оренди земельної ділянки та направлення відповідного проекту додаткової угоди.

Суд також бере до уваги позицію Верховного Суду України, викладену, зокрема, в постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, про те, що під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами необхідних відомостей. Отже, загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Так, як було встановлено судом, доказів отримання ОСОБА_6 проекту додаткової угоди для продовження терміну дії договору оренди землі матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Верховний Суд у своїх постановах робив висновок про те, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний Суд також у цьому контексті звертався до доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 23.01.2019 р. у справі № 355/385/17, від 10.04.2019 р. у справі № 390/34/17, від 07.08.2019 р. у справі № 496/1561/16-ц).

Відповідач ОСОБА_6 на підтвердження своєї належної поведінки та виконання умов договору оренди земельної ділянки від 1 березня 2007 року та вимог ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» надала до суду відповідні заяви, направлені на адресу позивача.

Як вбачається з копії повідомлення від 6 серпня 2016 року ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_5 (через його брата, адреса реєстрації яких однакова) про те, що вона не бажає продовжувати укладений між ними договір оренди землі від 1 березня 2007 року, бажає самостійно обробляти власну земельну ділянку та просить повернути орендаря землю після закінчення терміну дії договору (а.с.84). факт направлення вказаного повідомлення підтверджується і описом та копією поштового конверту (а.с.83). Цього ж дня ОСОБА_6 таку ж заяву направила і на ім`я самого орендаря ОСОБА_5 (а.с.59).

Після цього відповідач повторно 18 березня 2017 року повідомила орендаря ОСОБА_5 про не бажання продовження дії укладеного раніше договору (а.с.60,61).

Вказані повідомлення ОСОБА_9 було направлено на адресу, вказану як адреса реєстрації ФОП ОСОБА_5 (а.с.9) та за якою він зареєстрований як фізична особа, що підтверджується його копією паспорту (а.с.8 зворот).

Факт того, що позивач знав про те, що ряд осіб, з якими у нього були укладені договори оренди землі, зокрема і ОСОБА_6 підтвердив по суті сам позивач у позовній заяві.

Зважаючи на усе наведене, суд вважає, що переважне право на поновлення договору оренди землі можливе лише за умови дотримання орендарем строків і процедури повідомлення про намір реалізувати таке своє право, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів направлення орендодавцю повідомлення про намір скористатися переважним правом щодо укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк з відповідним проектом додаткової угоди та отримання орендодавцем такого повідомлення, враховуючи також, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження продовження позивачем користування спірною земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди. Суд вважає, що в даному випадку переважне право позивача на укладення договору оренди землі (поновлення договору оренди землі) з власником земельної ділянки відповідачем ОСОБА_6 на новий строк в порядку ч. 1-5 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» не порушено.

Окрім того, суд звертає увагу і на те, що за змістом статті 33 Закону України «Про оренду землі» вбачається, що поновлення договору оренди землі в судовому порядку вимагає укладення додаткової угоди між сторонами як єдиної підстави продовження орендних прав і обов`язків. Тому за висновками Верховного Суду щодо застосування цієї статті названого Закону належним способом захисту порушеного права у цьому випадку є позов про визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту, оскільки сама по собі вимога про визнання договору оренди землі поновленим за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захисту порушеного права позивача в силу імперативного припису про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди, що, власне, і може бути предметом розгляду в суді. Неправильно ж обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Верховного Суду від 10.09.2018 р. у справі № 920/739/17, від 15.01.2019 р. у справі № 922/1464/18, від 19.03.2019 р. у справі № 908/2484/17). Відповідно, також не є належним способом захисту вимога щодо зобов`язання укладення додаткової угоди, оскільки сторонами договору не досягнуто домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору.Тому у цій частині позовних вимог суд приходить до висновку про необхідність відмови у її задоволені.

Що стосується позовної вимоги про припинення незаконного використання земельної ділянки належної ОСОБА_6 та яка була орендована ОСОБА_5 ТОВ «Залевківське» шляхом примусового вилучення та повернення її ОСОБА_5 для подальшої оренди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами ст. 211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи за самовільне зайняття земельних ділянок несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

Згідно статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Позивач в позовній заяві як на підставу для звернення до суду із даною позовною вимогою, посилається на те, що в ніч на 7 листопада 2016 року директором СТОВ «Залевківське» ОСОБА_10 було здійснено рейдерське захоплення частини, які знаходились в оренді у ОСОБА_5 . Дані дії полягали у тому, що ним була переорана земельна ділянка, належна ОСОБА_6 та яка згідно договору оренди землі від 1 березня 2007 року передана в оренду ОСОБА_5 чим йому було спричинено матеріальних та моральних збитків. Через те, що земельна ділянка незаконно перебуває у використанні СТОВ «Залевківське» він не міг у повній мірі використовувати своє право на оренду земельної ділянки та займатись підприємницькою діяльністю. На підтвердження цього надає акт з відповідним розрахунком та матеріалами кримінального провадження.

Як вбачається з копії акту обслідування самовільно зайнятої земельної ділянки від 22 березня 2017 року (а.с.17) вбачається, що комісією було проведено обслідування та замір площі земельної ділянки, яку орендує ОСОБА_5 відповідно до вказаного акту зі слів ОСОБА_2 , який працює агрономом у ФОП « ОСОБА_5 », земельна ділянка була засіяна озимою пшеницею, однак переорана за вказівкою директора СТОВ «Залевківське» ОСОБА_10 .

Матеріалів кримінального провадження як і вироку суду, яким встановлено факт самовільного зайняття орендованої ОСОБА_5 земельної ділянки директором СТОВ «Залевківське» ОСОБА_10 позивачем до позовної не додано, такі докази відсутні і в матеріалах справи, про витребування будь яких документів на підтвердження цього факту клопотань від ОСОБА_5 не надходило.

Суд, приходить до висновку, про те, що за відсутності належних та допустимих доказів самовільного зайняття ОСОБА_10 орендованої ОСОБА_5 земельної ділянки, вказана позовна вимога не підлягає до задоволення.

Окрім того, в зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову у поновленні договору оренди землі від 1 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а термін дії самого договору закінчився, позивач вже не є орендарем (належним набувачем) земельної ділянки, а тому вона не може бути повернута йому для подальшої оренди та використання у підприємницькій діяльності.

З такою позовною вимогою на разі, відповідно до вимог земельного кодексу, має право звернутись лише власник земельної ділянки.

Що стосується позовної вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди із директора СТОВ «Залевківське» ОСОБА_10 суд приходить до наступного.

Підстави і порядок відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам визначені статями 156, 157 ЗК України.

Відповідно до статті 156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За правилами частин першої, другої статті 157 ЗК України, відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (далі - Порядок).

Згідно з положеннями Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок (пункт 1).

Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії (п.2). Збитки відшкодовуються власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами, установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій, а при вилученні (викупі) земельних ділянок - після прийняття відповідною радою рішення про вилучення (викуп) земельних ділянок у період до видачі документа, що посвідчує право на земельну ділянку підприємства, установи, організації або громадянина (пункт 5).

Позивач як на підставу для задоволення вказаної позовної вимоги вказує, що йому як орендарю земельної ділянки, яка належить ОСОБА_6 директором СТОВ «Залевківське» ОСОБА_10 внаслідок його незаконних дій було завдано матеріальних збитків у сумі 16473 грн. 01 коп. та моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

Вказані незаконні дії на думку позивача полягали у тому, що в ніч на 7 листопада 2016 року ОСОБА_10 було здійснено рейдерське захоплення земельних ділянок, які перебували в оренді у ОСОБА_5 Він своїм розпорядженням надав вказівку переорати 15 гектар на одному полі та 2 гектари на іншому високосортної озимої пшениці, чим спричинив йому матеріальної шкоди, яка відповідно до акту комісії від 2 лютого 2017 року встановлено в сумі 16473 грн. 01 коп. Окрім того, в зв`язку з незаконними діями ОСОБА_11 позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягала у тому, що він відчував душевні хвилювання, був змушений змінити свій звичний уклад життя, оскільки був змушений звертатись до правоохоронних органів та державних установ за захистом своїх порушеннях прав орендаря. Дану шкоду оцінює в сумі 30000 грн., які і просить стягнути з винної особи директора СТОВ «Залевківське» ОСОБА_10 .

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Для стягнення збитків необхідним є такі умови: наявність збитків; протиправність поведінки особи, яка завдала збитків; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала збитків та її результатом - збитками; вина особи, яка завдала збитків.

У постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 3-463гс17 зазначено, що: «відповідно до положень частини третьої статті 157 ЗК порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з копії акту комісії з визначення збитків орендарю земельних ділянок ФОП ОСОБА_5 заподіяних внаслідок пошкодження посівів озимої пшениці на орендованих земельних ділянках в адміністративних межах Сунківської сільської ради від 2 лютого 2017 року, комісія прийшла до висновку про те, що збитки у формі втраченої вигоди (прибутку, який орендар землі ФОП ОСОБА_5 міг би отримати із орендованих земельних ділянок і які він не отримає внаслідок дій СТОВ «Залевківське» спричинені пошкодженням посівів озимої пшениці на земельних ділянках в адміністративних межах Сунківської сільської ради площею 12,33 га з урахуванням витрат на незавершене сільськогосподарське виробництво становлять 139118 грн. (а.с.65-67).

Інших доказів на підтвердження понесених ОСОБА_5 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_10 збитків, позивачем не надано.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з копії вище вказаного акту (а.с.65-67) розрахунок суми збитків спричинених директором СТОВ «Залевківське» ОСОБА_10 орендарю ОСОБА_5 було здійснено з розрахунку площі 12,3 га. Однак площа земельної ділянки, яку позивач згідно договору оренди землі від 1 березня 2007 року орендував у ОСОБА_6 становить 1,46 га., а розмір шкоди позивач вказує 16473 грн.01 коп.

З наданої позивачем копії вказаного вище акту суд не має можливості встановити дійсний розмір отриманої позивачем шкоди із розрахунку площі земельної ділянки, належної саме відповідачу ОСОБА_12 , такого розрахунку не надав і позивач.

Окрім того з наданої позивачем копії розпорядження Смілянської державної районної адміністрації № 31 від 2 лютого 2017 року про затвердження вище вказаного акту (а.с.64) вбачається, що воно було винесене на підставі ряду статтей ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», Земельного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року.

Згідно ч. 2 вказаної вище Постанови до складу комісії повинні були включені: представники районної державної адміністрації, землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники установ, підприємств, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських рад, на території яких знаходяться земельні ділянки.

З копії акту від 2 лютого 20017 року наданого позивачем як обґрунтування заподіяних йому збитків, вбачається, що у складі комісії відсутні представники державних фінансових органів та органів у справах містобудування і архітектури (а.с.65).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що під час дії укладеного між ним та ОСОБА_6 договору оренди землі від 1 березня 2007 року, орендована ним земельна ділянка використовувалася відповідачем СТОВ «Залевківське» без будь-якої правової підстави, що позбавило його як орендаря можливості отримати дохід від самостійного використання цієї земельної ділянки.

Самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Однак, будь яких доказів на підтвердження того, що відповідач СТОВ «Залевківське» самовільно зайняло орендовану ним у ОСОБА_6 земельну ділянку до суду не надав.

Відповідальність за завдані збитки може настати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність збитків, протиправну поведінку заподіювача, причинний зв`язок між збитками та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування збитків, слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення.

При цьому для наявності такого елементу цивільно-правової відповідальності, як протиправна поведінка, достатньо лише факту такої без притягнення винної особи до адміністративної або кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадів, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 відшкодуванню підлягають збитки власників землі (неодержані доходи) лише в разі, якщо вони обґрунтовані.

Сам по собі факт наявності в матеріалах справи акту з визначення розміру збитків від 2 лютого 2017 року не дає підстав для висновку про доведеність позивачем завданих йому збитків (упущеної вигоди) та їх розміру, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача СТОВ «Залевківське» та збитками.

Суд, на підставі належно оцінених доказів, приходить до висновку про те, що безспірних доказів на підтвердження наявності у діях відповідача СТОВ «Залевківське» усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення матеріали справи не містять, а тому підстав для задоволення позову у цій частині немає.

Щодо вимог немайнового характеру, зокрема про стягнення моральної шкоди в сумі 30000 грн. суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як роз`яснено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягає наявність такої шкоди.

Беручи до уваги, що належних та допустимих доказів на порушення відповідачем СТОВ «Залевківське» прав позивача, які б призвели до моральних страждань, ОСОБА_5 не надано, то суд приходить висновку про те, що ця вимога не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, враховуючи усе наведене вище, суд дійшов до висновку, що позов ОСОБА_5 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Залевківське», ОСОБА_6 , державного реєстратора виконкому Смілянської міської ради, третя особа: управління Держгеокадастру у Смілянському районі Черкаської області, про визнання продовженим дії раніше укладеного договору оренди земельної ділянки, припинення незаконного використання земельної ділянки, стягнення матеріальної та моральної шкоди до задоволення не підлягає.

Ст. 141 ЦПК України вказує на те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позов ОСОБА_5 не підлягає до задоволення то вимога про стягнення судових витрат відповідно до задоволення також не підлягає.

Представник відповідача ОСОБА_6 , адвокат Ігнатенко В.М. в судовому засіданні просив суд стягнути з позивача понесені відповідачем ОСОБА_6 судові витрати у вигляді витрат за надання правової допомоги адвокату. Однак ні суми таких витрат, ні розрахунку, ні фактичного підтвердження такої сплати суду не надав. Вказав на те, що він не може на даний час подати докази, шо пітверджуюють розмір понесених відповідачем витрат та надасть такий розрахунок пізніше.

Представник відповідача СТОВ «Залевківське» Лук`яненко Г.О. в судовому засіданні також просила суд стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати, однак жодного розрахунку та підтвердження їх фактичної сплати, в порушення вимог ст. 137 ЦПК України не надала.

В зв`язку з тим, що представники відповідачів ОСОБА_6 та СТОВ «Залевківське» не надали до суду, в порушення вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України доказів на підтвердження понесення відповідачами витрат на правову допомогу, суд позбавлений можливості самостійно встановити суму таких витрат, тому такі вимоги представників відповідачів, адвокат Ігнатенка В.М. та Лук`яненко Г.О. станом на день винесення рішення не підлягають до задоволення.

Суд роз`яснює представникам відповідачів, адвокату Ігнатенку В.М. та Лук`яненко Г.О., що у разі подання ними до суду відповідних заяв з поясненнями поважності причин неможливості подання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачами судових витрат, такі заяві будуть розглянуті в порядку та строки передбачені ст. 245 ЦПК України.

Керуючись ст.3,4, 5, 10, 12, 13, 19,22, 74, 76-83,81, 89, 109, 133, 141, 263 265, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. 6, 15, 23, 387, 626, 627, 629, 777, 1167 ЦК України, ст. 124, 156, 157, 211, 212 ЗК України, ст. 1, 33 ЗУ «Про оренду землі», ст.1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Залевківське», ОСОБА_6 , державного реєстратора виконкому Смілянської міської ради, третя особа: управління Держгеокадастру у Смілянському районі Черкаської області, про визнання продовженим дії раніше укладеного договору оренди земельної ділянки, припинення незаконного використання земельної ділянки, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційногоперегляду.

Повний текст рішення складено 15 листопада 2019 року

Головуючий: В. О. Прилуцький