Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 372/3743/15-ц

провадження № 61-11297св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Верланова С. М., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно із яким банк надав, а відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США на строк до 2031 року та сплатою 12,5 % річних за користування кредитом, та у який сторони двічі вносили зміни.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким до останнього перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у сумі 717 361,59 грн, з яких 668 351,78 грн - сума заборгованості за кредитом, 49 009,81 грн - сума заборгованості за відсотками, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у складі судді Потабенко Л. В. позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» 717 361,59 грн, заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 1 218 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору виникла заборгованість, яку слід стягнути з нього на користь кредитора. 27 серпня 2015 року позивач направив відповідачу досудову вимогу про стягнення простроченої (поточної) заборгованості, яку остання не задовольнила у повному обсязі, тому банк має право достроково вимагати усю заборгованість за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4

Скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вимога кредитора про погашення поточної заборгованості, направлена боржнику 27 серпня 2015 року, втратила свою чинність відповідно до пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з погашенням останньою вказаної заборгованості протягом 60 днів з дати отримання цієї вимоги. Суд першої інстанції дійшов помилково висновку про необхідність стягнення з відповідача усієї суми заборгованості за кредитом, оскільки банк звертався до нього з вимогою про погашення лише поточної заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк дотримався процедури досудового врегулювання спору, оскільки відповідно до змін, які були внесені сторонами в умови кредитного договору, позичальник мав обов'язок щодо погашення поточної заборгованості протягом 30 днів з дня надіслання банком йому вимоги про дострокове повернення кредиту, проте не виконав його у строк, передбачений договором та законом.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подала до суду відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що 27 серпня 2015 року банк направив їй вимогу про дострокове погашення поточної заборгованості у сумі 2 377,88 доларів США, а вимога про дострокове погашення усієї суми заборгованості містилася лише у позовній заяві банку, яку вона отримала 03 жовтня 2015 року. Умови договору щодо обов'язку позичальника погасити заборгованість перед банком протягом 30 днів з дня направлення останнім вимоги про дострокове повернення цієї заборгованості суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду, а ухвалою від 19 квітня 2018 року її призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 15 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно із яким банк надав, а відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США на строк до 14 серпня 2018 року та сплатою 12,5 % річних за користування кредитом.

Додатковою угодою від 24 вересня 2008 року сторони збільшили суму кредиту до 31 727 доларів США.

04 травня 2011 року між сторонами було укладено два договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 15 серпня 2008 року, якими цей кредитний договір було викладено у новій редакції та збільшено строк кредитування до 14 серпня 2031 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким до останнього перейшло право вимоги за вказаним кредитним та забезпечувальними договорами.

З вересня 2014 року позичальник порушувала умови кредитного договору щодо строків платежів.

27 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив ОСОБА_4 досудову вимогу про стягнення простроченої (поточної) заборгованості станом на 28 липня 2015 року в сумі 2 377,88 доларів США (а.с. 37).

Проте позичальник не задовольнив вимогу банку про стягнення простроченої (поточної) заборгованості у строк передбачений кредитним договором, сплативши у вересні та жовтні 2015 року 200 доларів США на погашення заборгованості, тому у вересні 2015 року банк звернувся до суду із позовом про стягнення достроково усієї суми заборгованості у сумі 717 361,59 грн, з яких 668 351,78 грн - сума заборгованості за кредитом, 49 009,81 грн - сума заборгованості за відсотками.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред'явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.

Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.

Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усіє суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов'язання у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України.

Відповідно до пункту 9.1. кредитного договору у випадку невиконання позичальником будь-яких свої зобов'язань за цим договором та/або умов договору іпотеки, зазначеного в пункті 2.1. цього договору, та/або у випадку порушення позичальником строків платежів, встановлених пунктами 3.1., 3.3. цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов'язаний виконати зазначені зобов'язання в порядку, передбаченому пунктами 9.2., 9.3. цього договору.

Пунктом 9.2. кредитного договору передбачено, що вимога про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, направляється позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору або адресою, повідомленою позичальником відповідно до пункту 5.5. цього договору.

Оскільки ОСОБА_4 з вересня 2014 року порушувала умови договору щодо строків платежів, банк відповідно до пункту 9.1 кредитного договору мав право вимагати як поточну прострочену заборгованість, так і погашення усієї суми заборгованості у повному обсязі достроково.

Направивши 27 серпня 2015 року на адресу ОСОБА_4 досудову вимогу про стягнення простроченої (поточної) заборгованості станом на 28 липня 2015 року у сумі 2 377,88 доларів США у порядку, передбаченому пунктами 9.1., 9.2. кредитного договору, банк з 26 вересня 2015 року набув право на отримання цієї частини заборгованості, однак боржник цю заборгованість не погасив у повному обсязі у встановлений строк.

Звернення банку до суду з позовом до позичальника про стягнення достроково усієї заборгованості у вересні 2015 року є способом повідомлення позичальника про вимогу дострокового повернення усієї суми кредиту в порядку реалізації кредитором свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 не виконала свої зобов'язання за кредитним договором та порушувала строки платежів, встановлених пунктами 3.1., 3.3. кредитного договору.

Одночасно таке звернення до суду є зміною банком строку дії кредитного договору з 14 вересня 2031 року на вересень 2015 року.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, на вказані вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні з відповідача усієї суми заборгованості за кредитом у зв'язку зі зверненням банку до позичальника з вимогою про погашення лише поточної заборгованості.

Ненадіслання ПАТ «Дельта Банк» в досудовому порядку письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення усієї суми кредиту не є перешкодою для реалізації права банку звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав безпосередньо до суду, оскільки обмеження заявника у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього його звернення до позичальника з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, а вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Натомість суд першої інстанції правильно виходив з того, що у зв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору виникла заборгованість, яку слід достроково, до закінчення дії кредитного договору стягнути з нього на користь кредитора. Розмір заборгованості підтверджений розрахунком банку та не спростований боржником.

Розрахунок містить вимоги про стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, нарахованими в межах дії строку кредитного договору та враховує ті платежі, які частково сплачені ОСОБА_4 (а.с. 134).

Крім того, висновок апеляційного суду про те, що вимога кредитора про погашення поточної заборгованості, направлена боржнику 27 серпня 2015 року, втратила свою чинність відповідно до пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з погашенням останньою

вказаної заборгованості протягом 60 днів з дати отримання цієї вимоги, є також помилковим, оскільки розрахунком заборгованості підтверджено, що вказана поточна заборгованість була погашена позичальником лише частково у сумі 200 доларів США за період з 10 серпня 2015 року до 09 листопада 2015 року, і ці платежі були враховані банком при пред'явленні позову.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому з огляду на положення статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню із відповідача на користь позивача у сумі 4 384,80 грн.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року скасувати, рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 4 384,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта