Справа № 444/995/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин Я.М.
Провадження № 22-ц/811/2362/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м.Львів

Справа № 444/995/18

Провадження № 22ц/811/2362/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Жовківського районного суду Львівської області, ухвалене у м.Жовква 25 липня 2018 року (суддя Мартинишин Я..М.)

у справі

за позовом ОСОБА_3 до Магерівської селищної ради Жовківського району Львівської області, з участю третьої особи: ОСОБА_4, про визнання права власності в порядку спадкування,-

встановив:

18 квітня 2018 року позивач звернулася з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5. Свій позов мотивує тим, що позивач народилася у с. Монастирок Жовківського району Львівської області. Своє дівоче прізвище «Жук» змінила при реєстрації шлюбу на «Галань». Її батьки (ОСОБА_5 і ОСОБА_6П.) проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1 на вулиці Лесі Українки, Жовківського району Львівської області. Будинок складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який був побудований її батьками в час спільного подружнього життя. У відповідності до виписки з погосподарської книги №16 по с.Монастирок Жовківського району Львівської області за 1986-1990 року станом на 30 червня 1990 року господарство відносилося до суспільної групи «робітничий двір» і в ньому проживали: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 голова двору, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5. Реєстрація права власності будинку №59 по вул. Лесі Українки в селі Монастирок Жовківського району Львівської області станом на 31 грудня 2012 року не проводилась, що засвідчується довідкою МБТІ. Будинковолодіння №59 на вулиці Л. Українки Жовківського району, хоча належним чином не зареєстроване проте фактично належало до сумісної власності її батьків, як подружжю тому, що побудоване ними за спільні кошти та в час подружнього життя. Мати позивача ОСОБА_7, померла 28 квітня 2011 року, а батько ОСОБА_5, помер 16 вересня 2017 року. Після смерті батьків відкрилася спадщина на належне їм майно, до якого відноситься житловий будинок №59 на вулиці Л. Українки у с. Монастирок Жовківського району Львівського області. Спадкоємцем першої черги по закону після смерті батьків є лише вона одна, тому що її брат ОСОБА_4 на ім»я якого батько 19 жовтня 2009 року у Замківській сільській раді Жовківського району склав заповіт, відмовився від прийняття спадщини у визначений законом строк.

Рішенням суду позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 житлового будинку №59 на вулиці Л.Українки у с.Монастирок, Жовківського району Львівської області загальною площею 41,5 кв.м, житловою 32,2 кв.м, допоміжна площа 9,3 кв.м та господарськими спорудами після смерті ОСОБА_5, який помер 16 вересня 2017 року.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що порушує її законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю. Вказує, що після смерті спадкодавця звернулась 15 січня 2018 року із завою про прийняття спадщини за законом до Рава-Руської державної нотаріальної контори, де було заведено спадкову справу. Крім цього, постійно проживала із спадкодавцем, що підтверджується довідкою №2998 від 17 вересня 2018 року, а відтак, вважається такою, що прийняла спадщину. Крім цього, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право власності, а тому будинок 59 на вулиці Л. Українки у с.Монастирок Жовківського району Львівської області належав на праві власності спадкодавцю її батьку ОСОБА_5 Таким чином, висновок суду про те, що права її не порушені, не відповідає обставинам справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, викладені в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 народилася 14 травня 1970 року у с. Монастирок Жовківського району Львівської області та зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_6.

Із копії свідоцтва про смерть ОСОБА_8 І-СГ №250646 вбачається, що ОСОБА_7 померла 28 квітня 2011 року. Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_8 І-СГ №480635 ОСОБА_5 помер 16 вересня 2017 року .

Із копії свідоцтва про народження позивача ОСОБА_8 ІV-CГ №285394 вбачається, що її батьками є ОСОБА_5, ОСОБА_6П . У звязку із одруженням позивачка своє дошлюбне прізвище «Жук» змінила на «Галань», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії ІІІ-СГ №261648.

З виписки із погосподарської книги № 16 по селу Монастирок Жовківського району Львівської області за 1986 -1990 роки вбачається, що господарство у с.Монастирок на вулиці Л.Українки №59 , станом на 30 червня 1990 року відносилося до робітничого типу двору, і в ньому проживали : ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 голова двору, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5. Таким чином, право власності двору , було зареєстроване згідно вимог діючого на той час законодавства в погосподарській книзі села Монастирок. Із довідки, виданої Червоноградським МБТІ від 27 березня 2018 року, вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року реєстрація права власності на одноповерховий, шлакобетонний житловий будинок №59 на вулиці Л.Українки у с.Монастирок Жовківського району Львівської області не проводилась.

Із копії заповіту вбачається, що 19 жовтня 2009 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким все своє майно , де б воно не було із чого б не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів своєму синові ОСОБА_4 Проте ОСОБА_5 письмовою нотаріально посвідченою заявою відмовився від спадщини після смерті його батька в користь позивача.

Відповідно до довідки від 10 січня 2018 року № 100, виданої Магерівською селищною радою Жовківського району Львівської області, вбачається, що ОСОБА_5 до дня смерті 16 вересня 2017 року проживав і був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_7 на вулиці Л.Українки у с.Монастирок Жовківського району Львівської області.

З технічного паспорта, виготовленого Червоноградським МБТІ, вбачається, що житловий будинок №59 на вулиці Л.Українки у с.Монастирок, Жовківського району Львівської області, має загальну площу 41,5 кв.м, житлову 32,2 кв.м, допоміжна 9,3 кв.м, до нього відносяться господарські споруди.

Із витягу із спадкового реєстру вбачається, що позивач звернулася до Рава-Руської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 і отримала витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 61857394 від 15 січня 2018 року. Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії Рава-Руської державної нотаріальної контори від 12 квітня 2018 року вбачається, що державний нотаріус Рава-Руської державної нотаріальної контори постановив відмовити ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку № 59 на вулиці Л.Українки у с.Монастирок, Жовківського району Львівської області.

Позивач просить визнати в порядку спадкування за законом право власності за нею на весь вказаний житловий будинок, після смерті ОСОБА_5, який помер 16 вересня 2017 року.

Однак суду не надано належних та допустимих доказів того, що право позивача порушено, невизнано чи оспорюється.

Відповідно до 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Крім того, відповідно до ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) ОСОБА_3 не надала суду доказів щодо прийняття нею спадщини шляхом вступу реально у володіння та управлінням спадковим майном після смерті її батька ОСОБА_5

Судом частково задоволені позовні вимоги позивача, а саме визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 житлового будинку №59 на вулиці Л.Українки у с.Монастирок, Жовківського району Львівської області загальна площа якого становить 41,5 кв.м, житлова 32,2 кв.м, допоміжна 9,3 кв.м та господарськими спорудами після смерті ОСОБА_5, який помер 16 вересня 2017 року .

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Згідно з статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_8 І-СГ № 480635 ОСОБА_5 помер 16 вересня 2017 року.

Із копії свідоцтва про народження Серії ІУ-СГ № 285394 вбачається, що батьками позивача є ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Надалі у звязку із одруженням позивачка своє дошлюбне прізвище «Жук» змінила на «Галань», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії ІІІ-СГ № 261648.

Після смерті батьків позивача, як встановлено судом першої інстанції, залишився житловий будинок №56 на вулиці Л.Українки у селі Монастирок Жовківського району Львівської області.

Вказаний будинок ОСОБА_5 заповів своєму синові ОСОБА_4

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 письмовою нотаріально посвідченою заявою відмовився від спадщини після смерті його батька в користь позивача.

15 січня 2018 року позивач із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась до Рава-Руської державної нотаріальної контори, де було заведено спадкову справу (а.с. 46).

Таким чином, позивач ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_5 та відповідно до ст.ст. 1269, 1270 ЦК України є такою, що прийняла спадщину.

З огляду на вищевказане, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надала суду доказів прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_5, є неправильним та не відповідає обставинам справи, оскільки позивач ОСОБА_3 вчасно, у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки застосовано ст. 549 ЦК України, який втратив чинність з 1 січня 2004 року.

Також судом першої інстанції правильно встановлено, щоправо власності спадкодавця ОСОБА_5 на спадкове майно (будинок №59 на вулиці Л. Українки у селі Монастирок Жовківського району Львівської області) було зареєстровано згідно вимог діючого на той час законодавства в погосподарській книзі по селу Монастирок Жовківського району Львівської області, що стверджується випискою із такої.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

- реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

- на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 1 статті 1218 цього Кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З огляду на зазначене, спадкове майно, а саме будинок 59 на вулиці Л. Українки у селі Монастирок Жовківського району Львівської області, який залишився після смерті ОСОБА_5, вважається таким, що належить позивачеві як спадкоємцю за законом з моменту відкриття спадщини.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції, на даний час, у звязку із зміною законодавства, державним нотаріусом Рава-Руської державної нотаріальної контори постановою від 12 квітня 2018 року їй було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове нерухоме майно, а по записах із погосподарських книг, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно видача свідоцтв про право на спадщину не проводиться.

Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

З огляду на те, що право власності позивача на нерухоме майно не визнається, оскільки їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Сисновок суду першої інстанції про відсутність допустимих доказів того, що право позивача порушено, не визнано чи оспорюється, не відповідає обставинам справи.

Однак рішення в частині часткового задоволення позову є немотивованим.

Колегія суддів, з урахуванням встановленого, в межах доводів та вимог апеляційної скарги не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення частково позовних вимог ОСОБА_3

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 липня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок №59 на вулиці Л. Українки у с. Монастирок Жовківського району Львівської області загальною площею 41,5 кв.м, житловою площею 32,2 кв. м, допоміжна площа 9,3 кв. м та господарські споруди, після смерті ОСОБА_5, який помер 16 вересня 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 5 березня 2019 року.

Головуючий

Судді