РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого-судді Приступи Д.І.,

секретаря Медвідь М.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_3 (місце проживання: 29019, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2) про відшкодування матеріальних збитків,

встановив:

в листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 21 лютого 2018 року приблизно о 22 год. на перехресті вулиць Старокостянтинівське шосе та Зарічанська відбулося зіткнення автомобіля НОМЕР_3 під керуванням відповідача та автомобіля НОМЕР_4, яким керував позивач. Внаслідок даної ДТП автомобілі зазнали технічних ушкоджень. Враховуючи, що учасники ДТП не зазнали тілесних ушкоджень, шкоди, заподіяної життю та здоровю заподіяно не було, ними було складено Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 21 лютого 2018 року. Відповідно до складеного Повідомлення, що підписане обома учасниками ДТП, ОСОБА_4, здійснюючи поворот ліворуч з вулиці Зарічанської на вул. Старокостянтинівське шосе, проігнорував червоний сигнал світлофора та допустив зіткнення із автомобілем позивача. Свою вину у скоєній ДТП, ОСОБА_4 визнав повністю, про що й зазначив у повідомленні про ДТП від 21 лютого 2018 року. В результаті ДТП, позивачу була нанесена матеріальна шкода, а саме пошкоджено належний йому автомобіль НОМЕР_5, на суму 37 374,66 грн., що підтверджується копією звіту №1/2103 про оцінку легкового автомобіля НОМЕР_6. На даний час автомобіль позивача не відновлено. В звязку з цим позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

В судовому засіданні повноважний представник позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача у поданому відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість.

Вказує, що відповідачем застраховано свою відповідальність та сума недоплачена позивачу покривається лімітом страхового відшкодування та має бути покладена на страхову компанію.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом обєктивно встановлено, що 21 лютого 2018 року приблизно о 22 год. на перехресті вулиць Старокостянтинівське шосе та Зарічанська відбулося зіткнення автомобіля НОМЕР_3 під керуванням відповідача та автомобіля НОМЕР_4, яким керував позивач. Внаслідок даної ДТП автомобілі зазнали технічних ушкоджень. Враховуючи, що учасники ДТП не зазнали тілесних ушкоджень, шкоди, заподіяної життю та здоровю, навіть незначної, заподіяно не було, ними було складено Повідомлення про дорожньо-

транспортну пригоду від 21 лютого 2018 року. Відповідно до складеного Повідомлення, що підписане обома учасниками ДТП, саме ОСОБА_4, здійснюючи поворот ліворуч з вулиці Зарічанської на вул. Старокостянтинівське шосе, проігнорував червоний сигнал світлофора та допустив зіткнення із автомобілем позивача. Свою вину у скоєній ДТП визнав повністю, про що й зазначив у повідомленні про ДТП від 21 лютого 2018 року. В результаті ДТП Позивачу була нанесена матеріальна шкода, а саме: пошкоджено належний йому автомобіль НОМЕР_5, на суму 37 374,66 грн., що підтверджується копією звіту № 1/2103 про оцінку легкового автомобіля НОМЕР_6. На даний час автомобіль позивача не відновлено. В звязку з цим він звернувся з відповідним позовом до суду.

Вказані обставини сторона не оспорюються та підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позов, судом враховується наступне.

Відповідно до п.33.2 ст.33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

Згідно з ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Керуючись п.4 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 1 березня 2013року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних

засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберіганняоб'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Керуючись п. 4 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Згідно з п.16 Постанови Пленуму ВССУМ 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Згідно з п. 17 Пленуму ВССУ № 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором).

Відповідно до п. 1.8 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/2591364 від 3 лютого 2018 року. На виконання своїх зобовязань за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/2591364 від 3 лютого 2018 року та на підставі звіту №1/2103 про оцінку транспортного засобу легкового автомобіля НОМЕР_7 від 21 березня 2018 року (копію надаю), ПрАТ «Українська

пожежно-страхова компанія» здійснила позивачу виплату страхового відшкодування в сумі 13 012,74 грн..

Розмір матеріального збитку, заподіяного транспортному засобу визначається на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року за № 142/5/2092. Згідно абз. 2 п. 8.2. згаданої Методики, вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових автомобіля та величини ВТВ (втрати товарної вартості).

Вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача, з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових, підтверджено Звітом про оцінку автомобіля №1/2103від 21 березня 2018 року і становить 37 374,66 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позиції позивача про те, що різниця між фактично відшкодованими позивачу збитками та витратами, які необхідно понести для здійснення ремонту належного йому автомобіля (за цінами на запчастини та ремонтні роботи станом на 21 березня 2018 року) становить: 37 374,66 грн. (вартість відновлювального ремонту) 13 012,74 грн. (сума отриманого страхового відшкодування) = 24 361,92 грн.

Одночасно до суми відшкодування слід додати витрати позивача на експертні послуги в сумі 700 грн., що підтверджується копією квитанції від 23 березня 2018 року.

Також, враховуючи задоволення позову, на відповідача слід покласти судові витрати по справі.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 81, 141, 258-273 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 25 061,91 грн. відшкодування матеріальних збитків та 704,80 грн. судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Хмельницького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 1 березня 2019 року.

Суддя Д.І. Приступа