ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/984/18
Провадження № 22-ц/4820/97/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Спірідонової Т.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: апелянт ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року (суддя - Ніколова С.В.) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення.

Позов мотивував тим, що після смерті бабусі він успадкував будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2. Разом з ним у будинку без реєстрації проживає його матір - ОСОБА_6, з якою він перебуває у неприязних відносинах, оскільки між ними постійно виникають конфліктні ситуації пов'язані з тривалими судовими спорами щодо спадкування майна після смерті бабусі. Крім того, його мати перебуває також у неприязних відносинах з його дружиною та дітьми, що фактично заважає проживати йому постійно спільно з ними в зазначеному будинку. Враховуючи те, що відповідачка не є членом його сім'ї, право користування останньої припинилося у зв'язку з припиненням права власності на будинок попереднього власника - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивач, як новий власник, заперечує відносно проживання в ньому матері ОСОБА_6, оскільки бажає використовувати належне йому майно на власний розсуд. Просив у судовому порядку усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві власності будинком шляхом виселення з нього відповідачки.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_6 є членом сім'ї позивача. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не є членами сім'ї в розумінні ст.64 Житлового кодексу Української РСР. Відповідачка вселилася в спірний будинок та проживала в ньому за згодою попереднього власника будинку ОСОБА_7, на теперішній час змінився власник будинку, який не дає згоди на проживання останньої в будинку. ОСОБА_4 як новий власник будинку із-за неприязних відносин з ОСОБА_6 разом з нею постійно не проживав та спільного господарства не вів. Між сторонами склалися вкрай неприязні відносини. Відповідачка забезпечена іншим житлом, на праві власності їй належить частка у двохкімнатній квартирі у м. Волочиськ, де вона може проживати. Крім того, суд не взяв до уваги, відсутність правових підстав для проживання відповідачки у вказаному будинку, оскільки вона не переуклала сервітутних стосунків із новим власником будинку, а також, після реєстрації права власності позивач звертався до неї з вимогою про виселення.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки. Від ОСОБА_6 надійшло вже повторне клопотання щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що вона не змогла укласти договір з адвокатом та продовжує хворіти. На підтвердження доказів того, що вона хворіє, надано довідка про те, що ОСОБА_6 перебувала на амбулаторному лікуванні з 28.01.2019 року по 05.02.2019 року, хоча судове засідання по справі відбувалося 28.02.2019 року. За відсутності поважних причин неявки в судове засідання відповідачки, враховуючи розумні строки розгляду справи, з урахуванням приписів ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що неявка відповідачки не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача з посиланням на ст.319, 383, 391 ЦК України є необґрунтованими з підстав, що перелічені норми закону не регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, а також з того, що позивачем не доведено того, факту що відповідачка, як член його сім'ї, систематично руйнує чи псує житлове приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, та раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони проживали у будинку АДРЕСА_2 як члени сім'ї власника будинку, ОСОБА_7, ОСОБА_6 є її донькою, ОСОБА_4 - внук. Позивач ОСОБА_4 є сином відповідачки ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 28.07.2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 15.11.2017 року за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Право власності на зазначений будинок за ОСОБА_4 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 06.12.2017 року, що підтверджується витягом з даного реєстру від 11.12.2017 року.

У будинку, крім позивача, залишилась проживати його мати ОСОБА_6

09 лютого 2018 року ОСОБА_4 звертався до ОСОБА_6 із попередженням про її виселення.

Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_6, ОСОБА_4 на праві власності належить по 1/4 частці кожному квартири АДРЕСА_1.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст.391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, а саме, подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що сподівається усунути перешкоди у користуванні ним житловим будинком шляхом виселення відповідачки. Зазначивши при цьому, що після смерті бабусі, уже тривалий час між сторонами виникли неприязні відносини. Спільне постійне проживання сторін та спільне ведення господарства взагалі відсутнє. Матеріали справи будь-яких доказів щодо спільного проживання сторін та ведення спільного господарства, не містять.

ОСОБА_6 вселялася та проживала в спірному будинку за згодою попереднього власника будинку, її матері ОСОБА_7

Факт проживання відповідачки у будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належного йому майна на власний розсуд (проживати в будинку зі своєю дружиною та дітьми).

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158 цс14 зроблено висновок, що право членів сім'ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членом сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Беручи до уваги те, що після зміни власника будинку, відповідачка самостійного права на житло по АДРЕСА_2 з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набула, її право користування вказаним будинком було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якої вона була, позовні вимоги нового власника будинку ОСОБА_4 про усунення перешкод шляхом виселення колегія суддів вважає підставними й такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому таке рішення з урахуванням вимог п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовна заява ОСОБА_4 задоволена, судовий збір, сплачений ним за подання позовної заяви 704,80 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1057,20 грн., а всього 1762 грн., підлягає стягненню на його користь з відповідача ОСОБА_6

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1762 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

Т.В. Спірідонова

О.І. Ярмолюк