Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 761/17649/13-ц

провадження № 61-20076св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач -публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого

2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О.,

Шкоріної О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 березня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії

№ 10-29/5889, згідно умов якого ОСОБА_6 отримала окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості кредитні кошти в сумі 490 000,00 євро зі сплатою 12,3 % річних з кінцевим терміном повернення до 20 березня 2023 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5889 від 21 березня 2008 року, між позивачем та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 02-10/978

від 21 березня 2008 року, за яким позивачу передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В порушення умов кредитного договору, позичальником не виконуються взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом в результаті чого станом на 22 квітня 2013 року утворилась заборгованість на загальну суму 830 920,48 євро, що станом на 22 квітня 2013 року еквівалентно 8 663 899,03 грн, з яких: 513 505,72 євро, що еквівалентно станом на 22 квітня 2013 року 5 354 254,87 грн, - сума заборгованості за кредитом, 273 781,12 євро, що еквівалентно станом на

22 квітня 2013 року 2 854 679,87 грн, - сума заборгованості за відсотками, 7 739,40 євро, що станом на 2 квітня 2013 року еквівалентно 80 698,13 грн, - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 35 894,20 євро, що станом на

22 квітня 2013 року еквівалентно 374 264,17 грн, - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_6 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5889 від 21 березня 2008 року у розмірі 8 650 000,00 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 240,00 кв.м, житловою площею 137,20 кв.м.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва

від 11 грудня 2013 року позовні вимоги задоволено.

В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_6 за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 10-29/5889 від 21 березня 2008 року у розмірі 8 650 000,00 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 240,00 кв.м, житловою площею 137,20 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що Законом України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня

2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 задоволено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що в іпотечному договорі від 21 березня 2008 року передбачений позасудовий порядок передачі права власності на предмет іпотеки у разі порушення умов кредитного договору, позивач не дотримався процедури набуття права ним власності на предмет іпотеки, який визначений в іпотечному договорі та в статті 37 Закону України «Про іпотеку». Суд апеляційної інстанції при вирішенні даного спору застосував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року справа № 6-1851цс16.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

20 лютого 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» через засоби поштового зв'язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року та залишити в силі заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк відповідно до умов іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» має право на набуття права власності на предмет іпотеки у разі порушення позичальником умов кредитного договору.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 761/17649/13-ц з Шевченківського районного суду міста Києва.

У липні 2017 року матеріали цивільної справи № 761/17649/13-ц надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року цивільну справу

№ 761/17649/13-цпризначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

21 березня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5889, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 490 000,00 євро на строк до 20 березня 2023 року.

Згідно положень пункту 1.1.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник зобов'язується сплачувати банку проценти в розмірі 12,3 % річних.

08 грудня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5889 від 21 березня 2008 року, сторони змінили пункт 1.1.1 статті 1 кредитного договору та виклали в іншій редакції, а саме: «Надання кредиту буде здійснюватися окремими траншами, зі сплатою 13,5 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 468 216,00 євро з наступним зниженням максимального ліміту заборгованості починаючи з

10 липня 2009 року, кожного 10 (десятого) числа місяця ліміт зменшується на 2 838,00 євро та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 20 березня 2023 року».

29 травня 2009 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір б/н про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 10- 29/5889 від 21 березня 2008 року, сторони дійшли згоди щодо внесення змін в порядок погашення відсотків, а саме: «Сплата процентів що були нараховані та прострочені за користування кредитними коштами в період з 01 жовтня 2008 року по 31 травня 2009 року у розмірі

37 449,47 євро, здійснюється в термін до 10 серпня 2009 року включно».

24 червня 2009 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду б/н про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5889 від 21 березня 2008 року, сторони внесли зміни щодо умов кредитування, виклавши абзац пункту 1.1., підпункту 1.1.1. пункту 1.1. договору в новій редакції, а саме: «Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 13,5 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 510 786,89 євро.

Пунктом 3 додаткової угоди про внесення змін від 24 червня 2009 року сторони домовились, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених пунктом 2.5. договору, та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 3 календарних днів, кредитор має право вимагати право дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник у свою чергу, зобов'язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення Кредитора.

Позичальник скористалася кредитними ресурсами наданими банком, проте свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, систематично порушував виконання умов кредитного договору.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, загальна сума заборгованості ОСОБА_3 станом на станом на 22 квітня 2013 року складає 830 920,48 євро, а саме: сума заборгованості за кредитом -

513 505,72 євро; сума заборгованості за відсотками - 273 781,12 євро; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 7 739,40 євро; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 35 894,20 євро, що за курсом Національного Банку України станом на 22 квітня 2013 року в розмірі 10,4269 грн 1 євро, становить 8 663 899,03 грн.

В забезпечення умов виконання кредитного договору, 01 березня 2008 року між позивачем та відповідачем у справі було укладено іпотечний договір

№ 02-10/978.

Відповідно до положень пункту 1.1. договору іпотеки, іпотекодавець ОСОБА_9, який виступає майновим поручителем ОСОБА_3 передає в іпотеку іпотекодержателю (позивачу) у якості забезпечення позичальником ОСОБА_6 зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5889 від 21 березня 2008 року, нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення цього договору в майбутньому, а саме: п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач не дотримався процедури набуття права ним власності на предмет іпотеки, який визначений в іпотечному договорі та в статті 37 Закону України «Про іпотеку», що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 760/14438/15-ц.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило
В. М. Сімоненко