Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 369/5680/16-ц

провадження № 61-1549зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що вона є літньою людиною, часто хворіє та потребує стороннього догляду. На початку липня 2006 року її дочка ОСОБА_4, яка проживає у м. Києві, запропонувала їй свої послуги з забезпечення її доглядом, харчуванням та утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані. Натомість відповідач попросила її укласти з нею договір довічного утримання на належні їй 29/50 часток житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, на що ОСОБА_3 погодилася.

05 липня 2006 року сторони уклали в Першій київській обласній державній нотаріальній конторі договір, текст якого вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовились. При цьому позивач вважала, що вони уклали договір довічного утримання.

Протягом 8 років після укладення договору ОСОБА_4 сумлінно виконувала свої зобов'язання, тобто виконувала усі дії, що передбачені умовами договору довічного утримання, однак з червня 2014 року дочка припинила забезпечувати позивача харчуванням і доглядом, у зв'язку з чим у них склалися неприязні стосунки.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, зі змісту якого позивач дізналася, що фактично між ними був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання.

Таким чином, вона помилково уклала договір дарування замість договору довічного утримання. Також позивач зазначала, що оскільки спірний договір дарування було укладено з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, він є удаваним правочином.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач під час розгляду справи належним чином не довів обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

11 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

11 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ мотивована тим, що судові рішення є законними і обґрунтованими, правочин не містить жодної вказівки на довічне утримання та догляд за позивачем з боку відповідача.

12 грудня 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, зокрема у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підтвердження неоднаковості норми матеріального права заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 подала до Верховного Суду заперечення на заяву ОСОБА_3, в якому просить ухвалені у справі судові рішення залишити без змін.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) внесено зміни до ЦПК України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У лютому 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 05 липня 2006 року між ОСОБА_3 (мати) та ОСОБА_4 (дочка) укладено договір дарування 29/50 частин житлового будинку на АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Першої київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим номером 3-1744.

Договір підписано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особисто.

Зміст оспорюваного правочину чітко містить права та обов'язки сторін, які виникають саме з договору дарування, його заголовок містить слово «ДАРУВАННЯ», викладене чіткими та великими літерами, по всьому його тексту вживаються слова «подарувала», «дар», «обдарована», «дарувальник», договір не містить жодної вказівки на довічне утримання, догляд за позивачем з боку відповідача.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 червня 2014 року № 22978523 право власності на 29/50 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 листопада 2015 року № 47324562 відомо, що інші 21/50 частин житлового будинку на АДРЕСА_1, які раніше належали ОСОБА_3, були нею подаровані на підставі договору дарування, посвідченого 05 травня 2015 року Першою київською обласною державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1-631, ОСОБА_6

З огляду на статтю 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку із недоведеністю, при цьому судами враховано роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно з висновками суду касаційної інстанції, ухвала якого є предметом перегляду у цій справі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові у зв'язку із недоведеністю, при цьому судами враховано роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Заявником для порівняння надано постанову Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 за позовом фізичної особи до фізичної особи про визнання договору недійсним, повернення сторін договору до попереднього стану.

У цій справі рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено. Рішенням суду апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири, скасовано реєстрацію права власності на квартиру, проведену на підставі спірного договору дарування. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення суду апеляційної інстанції скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Верховний Суд України у цій справі скасував ухвалу суду касаційної інстанції та рішення суду першої інстанції, залишив в силі рішення суду апеляційної інстанції, виходячи із того, що після укладення оспорюваного договору дарування фізична особа продовжувала проживати у спірній квартирі до своєї смерті; передача квартири фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров'я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги; фізична особа зверталася до суду з позовною заявою про визнання спірного договору дарування недійсним на підставі статті 229 ЦК України; у матеріалах справи наявна відмова у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_3 з приводу вчинення ОСОБА_2 шахрайських дій з метою заволодіння її квартирою, у яких заявник стверджувала про те, що вона не розуміла, що вчиняє договір дарування, а не договір довічного утримання.

Отже, порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, дає підстави для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Підставою подання заяви про перегляд ОСОБА_3 зазначає те, що, укладаючи договір дарування, вона неправильно сприйняла обставини, що мають істотне значення, помилка у такому сприйнятті вплинула на її волевиявлення. Вона є особою похилого віку (87 років), будинок є її єдиним житлом.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 установлені такі обставини.

На підставі свідоцтва про право власності від 15 квітня 1994 року ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

09 вересня 1996 року ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві власності квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних частинах кожному.

07 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з умовами якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 квартиру. Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на квартиру проведена 22 лютого 2011 року.

09 листопада 2011 року ОСОБА_3 заповіла усе майно та майнові права, що будуть їй належати на момент смерті, на користь ОСОБА_1.

ОСОБА_3 померла.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив із того, що з досліджених і оцінених судом показань свідків не вбачається, що померла ОСОБА_3, укладаючи 07 лютого 2011 року договір дарування, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, у зв'язку з чим дійшов висновків, що на момент укладення договору усі його істотні умови було передбачено, з'ясовано та перевірено вільну волю дарувальника, яка погодилася зі всіма істотними умовами договору, укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору дарування, їм було роз'яснено усі наслідки підписання такого договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що з показань свідків вбачається, що після укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі до своєї смерті, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри ОСОБА_3 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Крім того, спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_3, яка в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Також суд першої інстанції не надав належної оцінки позовній заяві ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 07 лютого 2011 року, яка за життя подавалась нею до Залізничного районного суду м. Львова, у якій вона просила визнати недійсним договір з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України. Крім того, не надано оцінки матеріалам про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_3 щодо вчинення ОСОБА_2 шахрайських дій з метою заволодіння її квартирою.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні оспорюваного договору дарування помилки, а саме неправильного сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Скасовуючи ухвалу суду касаційної інстанції та рішення суду першої інстанції, Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 виходив із того, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі до своєї смерті; передача квартири фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров'я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги; ОСОБА_3 зверталася до суду з позовною заявою про визнання спірного договору дарування недійсним на підставі статті 229 ЦК України; у матеріалах справи наявна відмова у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_3 щодо вчинення ОСОБА_2 шахрайських дій з метою заволодіння її квартирою, у яких заявник стверджувала про те, що вона не розуміла, що вчиняє договір дарування, а не договір довічного утримання. Суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини справи та належним чином оцінив докази.

Разом з тим обставини у справі, яка переглядається за заявою ОСОБА_3, є відмінними від обставин у іншій справі за позовом фізичної особи до фізичної особи про визнання договору недійсним, повернення сторін договору до попереднього стану.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 листопада 2015 року № 47324562 відомо, що інші 21/50 частин житлового будинку на АДРЕСА_1, які раніше належали ОСОБА_3, були нею подаровані на підставі договору дарування, посвідченого 05 травня 2015 року Першою київською обласною державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-631, ОСОБА_6

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведення ОСОБА_3 позовних вимог, зауважуючи, що статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Посилання ОСОБА_3 на те, що її дочка протягом 8 років після укладання договору дарування виконувала свої обов'язки щодо піклування нею та перестала це робити, ніяким чином не впливає на укладання договору дарування між сторонами, не виходить за межі піклування дітей про непрацездатних батьків.

Сама ОСОБА_4 удаваний характер угоди заперечувала.

Із Єдиного державного реєстру судових рішень, який є загальнодоступним, відомо, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2014 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю залишено без розгляду.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої, частиною третьою статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII, підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В.М. Сімоненко

С.П. Штелик