Головуючий у 1 інстанції Соловйов О.Л.
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Мироненко І.П.,

Биліни Т.І.,

секретар Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 січня 2019 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області (повний текст рішення складено 18 січня 2019 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и л а :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат» (далі - ПАТ «АМК») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовна заява вмотивована тим, що з 25 липня 2000 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «АМК». 04 грудня 2017 року її було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням. В день звільнення їй не була виплачена заробітна плата за період з листопада по грудень 2017 року, загальна заборгованість по заробітній платі становить 3989,86 грн., з яких 3022,62 грн. заборгованість по заробітній платі, 967,24 грн. - компенсація за невикористану відпустку. Вона письмово зверталася до відповідача з проханням провести з нею остаточний розрахунок, проте відповідач до теперішнього часу розрахунок з нею не провів. Просила стягнути з ПАТ «АМК» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 3022,62 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 967,24 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку з 04 грудня 2018 року по дату звернення до суду у розмірі 11200 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права. Вважає, що наявність заборгованості підтверджується наданими нею доказами, яких достатньо для винесення рішення про задоволення її позову.

У відповідності до положень ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2, яка просила скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 працювала в ПАТ «АМК» та 04 грудня 2018 року її було звільнено з посади приймальника-здавача вантажу та багажу киснево-конвертерного цеху на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 2-5).

Відповідно до даних індивідуальних відомостей застрахованої особи ОСОБА_2 за період 2011-2017 років, позивач як працівник ПАТ «АМК» перебувала на обліку Пенсійного фонду, у зв'язку з чим останній зараховувався страховий стаж відповідно до відпрацьованого на підприємстві часу та нараховувалась заробітна плата, з якої на користь Пенсійного фонду сплачувались єдиний внесок за застраховану особу (а.с.6).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність у відповідача заборгованості перед нею по заробітній платі, та не доведено нездійснення відповідачем розрахунку з нею при звільненні.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічно зміст поняття «заробітна плата» викладено в ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

При з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

На підставі ч.3 ст.12, ч.1. 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Виходячи з положень ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року N 405/2014 розпочато проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операції та визначені населені пункти, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження. До переліку таких міст включене м. Алчевськ Луганської області.

Крім того, місто Алчевськ включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, який є додатком № 1 до Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» № 1085 від 07 листопада 2014 року.

При розгляді справи судом встановлено, що 29 грудня 2017 року ПАТ «АМК» звернулося до Головного управління Національної поліції в Луганській області із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, в якій зазначив, що з 18 грудня 2017 року майно ПАТ «АМК», яке розташовано в м. Алчевськ Луганської області (будівлі, обладнання, офісна техніка, транспортні засоби, первинна бухгалтерська, звітна, дозвільна, договірна документація тощо) перебуває у незаконному володінні та під контролем невстановлених осіб, представників так званої «Луганської народної республіки».

Відповідно до відповіді слідчого Лисичанського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області від 02 лютого 2018 року № 5819/111/35-2018, вказана заява ПАТ «АМК» про вчинення кримінального правопорушення приєднана до кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 240000247 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 341 КК України (захоплення державних або громадських будівель чи споруд).

У відповідь на ухвалу суду від 01 серпня 2018 року (а.с. 48-49), якою було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов'язано відповідача надати до суду належним чином завірених копій наказів про надання відпусток, табелів обліку робочого часу, відомостей про наявність заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, довідки про розмір заробітної плати за два місяці, які передували звільненню ОСОБА_2, відповідачем надано пояснення щодо неможливості надання вказаних документів через знаходження основних виробничих потужностей ПАТ «АМК» у м. Алчевську Луганської області, на території не підконтрольній Україні, в зоні проведення антитерористичної операції. Також ПАТ «АМК» зазначали, що менеджмент і акціонери корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу», до складу якої входить ПАТ «АМК», втратили управлінський контроль над виробничими активами у м. Алчевську, у зв'язку з чим доступ до первинних документів бухгалтерської документації, у тому числі документів щодо заборгованості із заробітної плати, обліку робочого часу та відпусток у ПАТ «АМК» відсутній.

Згідно з даними індивідуальних відомостей про застраховану особу Управління Пенсійного фонду України від 17 січня 2018 року (форма ОК-7), заробітна плата позивачу за період листопад - грудень 2017 року не нараховувалась, страхові внески не сплачувались, у графах щодо кількості днів стажу в місяці зазначена позначка «0» (а.с. 6).

За інформацією Головного управління ДФС у Луганській області, наданою на виконання ухвали суду від 21 листопада 2018 року, ОСОБА_2 отримала за 4 квартал 2017 року заробітну плату від ПАТ «АМК» 3558,10 грн., нараховано податку та перераховано в бюджет 640,46 грн. (а.с.83).

З урахуванням викладеного висновки суду про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку є вірними, оскільки наявність та розмір заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку не підтверджено належними доказами.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є похідними від позовних вимог про стягнення заробітної плати, а тому також задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують. Посилання позивач на те, що іншим рішенням місцевого суду ухвалено протилежне рішення за аналогічним позовом працівника того ж підприємства, ухвалене з урахуванням конкретних обставин іншої справи, не може слугувати підставою для скасування оскарженого рішення, оскільки висновки суду цілком відповідають встановленим у даній справі обставинам і нормам закону.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, та дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 березня 2019 року.

Судді Є.Є.Мальцева

Т.І.Биліна

І.П.Мироненко