КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 756/9705/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Луценко О.М.

05 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Вербової І.М.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача 88 689, 39 грн. вартість відновлювального ремонту; 50 000 грн. моральної шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, витрати на правову допомогу в розмірі 9 900 грн. та понесені судові витрати.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 88 689, 39 грн. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, 2 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, 9 900 грн. витрати на правову допомогу та суму сплаченого судового збору в розмірі 2 416,16 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2234/2019
В обґрунтування своїх доводів вказує, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Зазначає, що покладення обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Звертає увагу на те, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та факт моральних страждань не підтверджується належними й допустимими доказами.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вправі звернутися із вимогами про відшкодування заподіяної йому шкоди безпосередньо до відповідача, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості підлягає стягненню 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди у зв'язку із пошкодженням майна.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.0.2015 близько 22 год. 50 хв. по пр-ту Героїв Сталінграда 6 у м. Києві ОСОБА_2 керуючи автомобілем НОМЕР_1 при перестроюванні та будь-якою зміною напрямку руху, виконуючи поворот ліворуч не надала перевагу мотоциклу, що рухався в зустрічному напрямку, чим порушила п.п. 10.1, 10.4 ПДР України, внаслідок чого здійснила зіткнення з мотоциклом « Хонда» д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 01.06.2016 визнано винною водія автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 у скоєнні даного ДТП, однак провадження закрито за закінченням строків про притягнення до адміністративної відповідальності (а. с. 15).

Право власності ОСОБА_3на мотоцикл «Хонда», д/н НОМЕР_2, підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 93).

За звітом № 232/15 від 30.06.2016 про вартість матеріального збитку, вартість відновлювального ремонту мотоцикла « Хонда» д/н НОМЕР_2, складає 102 449,57 грн.(а. с. 81-86).

Відповідно до звіту № 28/09-ТЗ від 29.09.2016 вартість післяаварійного колісного транспортного засобу « Хонда» д/н НОМЕР_2 складає 13 830,18 грн. (а. с. 105-109).

ОСОБА_3 зазначив, що внаслідок ДТП, позивач у зв'язку зі знищенням його мотоцикла зазнав матеріального збитку в розмірі 88 689,39грн., а саме ( 102 449,57грн. (ринкова вартість) -13 830,18грн. ( вартість автомобіля в пошкодженому стані). Вказав, що також зазнав душевних страждань у зв'язку із заподіянням пошкодження його майна, яку оцінює в 50 000,00 грн. При цьому, оскільки ПАТ СК «Скайд» у якій начебто було застраховано цивільно-правову відповідальність не здійснила виплат страхового відшкодування, просив стягнути відшкодування безпосередньо із заподіювача шкоди.

У відповідності до ч. 1, 2ст. 22 ЦК Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 даного Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Таким чином, покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого особа що завдала шкоду застрахувала свою цивільно-правову відповідальність.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, потерпіла особа має право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Матеріали справи свідчать, що за звітом № 232/15 від 30.06.2016 вартість відновлювального ремонту мотоцикла «Хонда» д/н НОМЕР_2 потерпілої особи, складає 102 449,57 грн. (а. с. 81-86). Відповідно до звіту № 28/09-ТЗ від 29.09.2016 вартість післяаварійного колісного транспортного засобу «Хонда» д/н НОМЕР_2складає 13 830,18 грн. (а. с. 105-109).

Таким чином, внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди - знищення мотоцикла «Хонда» д/н НОМЕР_2, ОСОБА_3 зазнав матеріальних збитків в розмірі 88 689,39грн., а саме ( 102 449,57грн. (ринкова вартість) -13 830,18грн. (вартість автомобіля в пошкодженому стані).

За наведеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення завданої шкоди із винної особи правильними.

У апеляційній скарзі зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції стороною відповідача не надано доказів на підтвердження укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 із страховою компанією, не надано поліс.

Представником відповідача зазначено, що поліс ОСОБА_2 передала іншому представнику, який останнім був втрачений.

За наведеного, відсутні правові підстави вважати, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент виникнення ДТП була застрахована, що позбавляє суд апеляційної інстанції дослідити дані обставини.

Згідно з вимогамист. 23 ЦК України потерпіла особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості,можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Враховуючи, що у зв'язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та знищенням мотоцикла «Хонда» д/н НОМЕР_2, ОСОБА_3 зазнав душевних страждань, у зв'язку із заподіянням пошкодження його майна.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність визначення розміру моральної шкоди в розмірі 2 000 грн. та стягнення із винної особи правильними.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06.03.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

А.М.Андрієнко