ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №587/2006/18

Номер провадження 22-ц/816/1166/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 грудня 2018 року в складі судді Черних О. М., ухваленого у м. Cуми, повний текст якого складений 19 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19 грудня 2018 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач вказав, що житловий будинок АДРЕСА_1 на день звернення до суду з даним позовом не є предметом іпотеки, тому обставини щодо придбання житла за рахунок кредитних коштів чи не за рахунок кредитних коштів не мають правового значення та не підлягають доказуванню. Банк вважає, що його право щодо користування власністю у вигляді будинку є порушеним та підлягає захисту в обраний ним спосіб. При цьому, позивач в апеляційній скарзі зазначив, що не є стороною правовідносин щодо надання відповідачам іншого постійного житла за умови їх виселення з будинку, а законом на банк таке зобов'язання не покладено, тому вважає, що позов підлягає задоволенню. Крім того, банк послався на те, що відповідно до законодавства обов'язок по наданню житла громадянам покладено на державу. Також АТ КБ «ПриватБанк» звернув увагу на те, що норми ст. 109 ЖК УРСР, на які суд послався в оскарженому рішенні, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вказана норма права знаходиться у Главі 2 ЖК України, яка регулює правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, у даному ж випадку спірний будинок є приватною власністю.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів тих обставин, що іпотекодавець ОСОБА_1 придбала у власність спірний житловий будинок за рахунок кредитних коштів, повернення яких було забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. При цьому, як вказав суд, банк, ініціювавши питання про виселення відповідачів із житлового будинку, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог ст. 109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їх виселенням.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. за ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки було зареєстровано право власності на будинок загальною площею 48,3 кв.м., житловою площею 34,0 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказана обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 02 листопада 2016 року за № 72027569 (а.с. 6 - 7).

26 квітня 2018 року на адресу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 банк направляв вимогу, в якій пропонував укласти договір оренди вищевказаного житлового будинку або звільнити житло протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.с. 9).

Матеріали справи не містять доказів того, що зазначена вимога була виконана відповідачами.

До спірних правовідносин про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення мають застосовуватись як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і статті 109 ЖК УРСР.

Зокрема, відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У ст. 41 Конституції України йдеться про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Положеннями статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У даній справі позивач, як новий власник будинку № 25 в с. Кононенкове, за яким зареєстровано право власності на спірне житло в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Велика Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 753/12729/15-ц вказала на те, що стаття 109 ЖК УРСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Разом з тим, право власності на спірне житлове приміщення (предмет іпотеки за договором від 11 жовтня 2007 року) позивач набув 29 жовтня 2016 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, банк мав володіти інформацією про існуючі обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у спірному житловому будинку, а саме: іпотекодавці ОСОБА_1 та ОСОБА_2

На час реєстрації права власності на житловий будинок за АТ КБ «ПриватБанк» діяла ст. 109 ЖК УРСР у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Разом з тим, з наданих позивачем суду апеляційної інстанції доказів вбачається, що спірний будинок, який був переданий банком в іпотеку, був придбаний не за рахунок кредитних коштів (копія кредитного договору від 11 жовтня 2007 року та копія договору іпотеки від 11 жовтня 2007 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд помилково застосував до спірних правовідносин ст. 109 ЖК УРСР, так як потрібно було керуватись ст.ст. 319, 321, 379, 382, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і захистити права неволодіючого власника, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вказана норма права, на яку послався суд, встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, на що також вказала Велика Палати Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 753/12729/15-ц.

Ураховуючи наявність такого правового механізму, як унеможливлення виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, яке має бути зазначено в рішенні суду, колегія суддів вважає, що твердження апеляційної скарги про те, що обов'язок надання громадянам житла покладено на державні органи не є підставою для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина