печерський районний суд міста києва
Справа № 2-4623/11
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі - Дибі І.Б.

розглянувши у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року до суду звернувся ОСОБА_1 із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у якій просив суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо нього, що було встановлене ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 07.03.2018 р.

Подану заяву обґрунтовує тим, що 07 березня 2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі №2-4623/11 за поданням Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Куща В.В. було накладено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України на ОСОБА_1 , як боржника за виконавчим провадженням №52162298 з примусового виконання виконавчого листа №2- 4623/1 від 06.01.2012 року, виданого Печерським районним судом м. Києва про стягнення на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 254 399,43 грн.

Однак, як стверджує заявник, з 25 жовтня 2013 року він не проживає та не зареєстрований за адресою, за якою направлялась кореспонденція, а саме: АДРЕСА_1 . Відтак, у зв`язку із зміною адреси реєстрації та фактичного місця проживання боржник постанову про відкриття виконавчого провадження не отримував, тобто фактично не був повідомлений про наявність виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду.

У судове засідання сторони не з`явились, повідомлялись вчасно та належним чином.

Від представника заявника надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, обставини викладені у заяві підтримав в повному обсязі та просив вимоги заяви задовольнити.

Дослідивши матеріали заяви разом із доданими до неї документами, суд приходить до наступних висновків.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року у справі №2-4623/11 за поданням Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Куща В.В. було накладено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України на ОСОБА_1 , як боржника за виконавчим провадженням №52162298 з примусового виконання виконавчого листа №2- 4623/1 від 06.01.2012 року, виданого Печерським районним судом м. Києва про стягнення на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 254 399,43 грн.

09 грудня 2011 року Печерський районний суд м.Києва прийняв заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 254 399,43 грн., що становить інфляційне збільшення суми боргу та суму 3% річних.

На підставі цього заочного рішення 06.01.2012 року видано виконавчий лист №2-4623/1, а саме виконавче провадження відкрито 09 вересня 2016 року.

З 25 жовтня 2013 року заявник не зареєстрований за адресою, за якою направлялась кореспонденція, а саме: АДРЕСА_1 , вказане підтверджується копією паспорта наявного в матеріалах справи .

Відтак, у зв`язку із зміною адреси реєстрації та фактичного місця проживання заявник не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження, тобто він фактично не був повідомлений про наявність виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду.

За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань, що є необхідною умовою для застосування до боржника обмеження у праві виїзду за кордон.

Водночас чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення», практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

В академічному тлумачному словнику української мови слово «ухилення» тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Таким чином, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Верховний Суд України у постанові від 19 травня 2015 року №667/4594/14-а дійшов висновку, що відсутність відповідного фінансового забезпечення може вважатися поважною причиною невиконання судового рішення.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (зі змінами)від 21 січня 1994 року, яким визначено випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та встановлено порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 2, 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово обмежено право на виїзд з України, зокрема, у тому випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ст. 313 ЦК України).

Державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів ( п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

У свою чергу, відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, судом зазначено, що обмеження щодо заборони у праві виїзду за межі країни повинні бути обґрунтовані та пропорційні.

Суд вважає, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України не є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовлює пришвидшення виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи, судом не встановлено обставин ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань згідно рішення суду, при цьому, враховуючи ту обставину, що про відкриття виконавчого провадження загалом було не відомо, суд приходить до висновку, що заява про скасування такого обмеження підлягає задоволенню.

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, накладене на ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 07 березня 2018 року у справі №2-4623/11 за поданням Головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Куща В.В, як на боржника за виконавчим провадженням №52162298 з примусового виконання виконавчого листа №2-4623/1 від 06.01.2012 року, виданого Печерським районним судом м. Києва про стягнення на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 254 399,43 грн.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.Л. Бусик