Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 159/2380/17

провадження № 61-41632св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Ковельської місцевої прокуратури,

відповідачі: Ковельська міська рада Волинської області, ОСОБА_1 ,

третя особа - Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Ковельської міської ради Волинської області на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 травня

2018 року у складі судді Панасюка С. Л. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 липня 2018 року у складі колегії суддів:

Шевчук Л. Я., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року перший заступник керівника Ковельської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до Ковельської міської ради Волинської області, ОСОБА_1 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі, звільнення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що підпунктом 1 пункту 1 рішення Ковельської міської ради Волинської області від 29 вересня 2016 року

№ 14/32 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення та надання земельних ділянок для городництва» затверджено проект землеустрою про відведення ОСОБА_1 в оренду терміном на 5 років земельної ділянки площею 827 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 , для городництва без права зміни цільового призначення за рахунок земель Ковельської міської ради, не наданих у власність чи користування.

На підставі вказаного рішення 17 жовтня 2016 року між Ковельською міською радою Волинської області та ОСОБА_1 укладений договір оренди землі.

Прокурор також зазначав, що згідно з повідомленням Ковельської міської ради Волинської області, наданого міською радою на запит прокуратури, земельні ділянки, розташовані на АДРЕСА_1 за функціональним призначенням належать до земель садибної житлової забудови. Відповідно до генерального плану за вказаною адресою землі сільськогосподарського призначення відсутні.

Посилаючись на вищевказане, перший заступник керівника Ковельської місцевої прокуратури просив суд визнати незаконним та скасувати

підпункт 1 пункту 1 рішення Ковельської міської ради Волинської області

від 29 вересня 2016 року № 14/32 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення та надання земельних ділянок для городництва»; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 17 жовтня 2016 року; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки та зобов`язати ОСОБА_1 звільнити вказану земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 22 травня 2018 року позов першого заступника керівника Ковельської місцевої прокуратури задоволено.

Визнано незаконним та скасовано підпункт 1.1 пункту 1 рішення Ковельської міської ради Волинської області від 29 вересня 2016 року

№ 14/32 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення та надання земельних ділянок для городництва».

Визнано недійсним договір від 17 жовтня 2016 року № 1/157 оренди земельної ділянки площею 0,0827 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення городництва, укладений між Ковельською міською радою Волинської області та ОСОБА_1 , зареєстрований відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32178462 від 02 листопада 2016 року, номер запису про інше речове право: 17235191, вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки.

Скасовано рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

(з відкриттям розділу), індексний номер: 32178462 від 02 листопада

2016 року, номер запису про інше речове право: 17235191, вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 827 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :23:007:0087), передану їй Ковельською міською радою Волинської області на підставі договору оренди земельної ділянки від 17 жовтня 2016 року № 1/157 та акта приймання-передачі земельної ділянки від 17 жовтня 2016 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пункт рішення Ковельської міської ради Волинської області суперечить вимогам статей 20, 39, 123, 124 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки відведена ОСОБА_1 для огородництва на умовах оренди земельна ділянка знаходиться в межах міста Ковеля і згідно з генеральним планом має інше цільове призначення - землі садибної житлової забудови.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 17 липня 2018 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки спірна земельна ділянка, надана ОСОБА_1 в оренду для ведення городництва, знаходиться на території садибної житлової забудови, тоді як землі сільськогосподарського призначення на території міста генеральним планом взагалі не передбачені. Отже, Ковельська міська рада Волинської області, надавши дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для городництва, яка згідно з генеральним планом міста є територією садибної житлової забудови, порушила цільове призначення вказаної земельної ділянки та не внесла відповідних змін до генерального плану міста Ковеля.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Ковельська міська рада Волинської області просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що прокурором не надано доказів дотримання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні із цим позовом, оскільки прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що у разі, коли прокурор є позивачем у справі, то такі справи відповідно до частини другої статті 18 КАС України підсудні окружним адміністративним судам, оскільки позивачем у справі є посадова особа органу державної влади.

Отже, звернення прокурора з позовом у даній справі не є способом захисту ні публічного порядку, ні охоронюваних законом інтересів держави чи територіальної громади зокрема, а тому не підлягає задоволенню.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2018 року Ковельська місцева прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що у вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Ковельського міськрайонного виробничого відділу Волинської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» (далі - Ковельський МРВВ Волинської РФ ДП «Центр ДЗК») для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для городництва, яка розташована на АДРЕСА_1 .

29 вересня 2016 року Ковельською міською радою Волинської області було прийнято рішення № 14/32 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення та надання земельних ділянок для городництва», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання в оренду ОСОБА_1 терміном на 5 років земельної ділянки площею 827 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 , для городництва без права зміни цільового призначення.

ДП «Центр ДЗК» було виготовлено кадастровий план земельної ділянки площею 827 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 , у якому зазначено цільове використання землі - для ведення городництва, умови відведення - в оренду строком на 5 років, цільове використання - А 01.07 для городництва.

17 жовтня 2016 року між Ковельською міською радою Волинської області та ОСОБА_1 укладений договір оренди земельної ділянки площею

827 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 терміном на 5 років.

Відповідно до акта приймання-передачі земельної ділянки від 17 жовтня 2016 року вказана земельна ділянка передається терміном до 29 вересня 2021 року.

Договір оренди земельної ділянки від 17 жовтня 2016 року був зареєстрований державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

(з відкриттям розділу).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Разом з тим, підстави для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до вимог статті 403 ЦПК України з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції відсутні з огляду на таке.

Як встановили суди попередніх інстанцій, підпунктом 1 пункту 1 рішення Ковельської міської ради Волинської області від 29 вересня 2016 року

№ 14/32 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення та надання земельних ділянок для городництва» затверджено проект землеустрою про відведення ОСОБА_1 в оренду терміном на 5 років земельної ділянки площею 827 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 , для городництва без права зміни цільового призначення за рахунок земель Ковельської міської ради, не наданих у власність чи користування.

На підставі вказаного рішення 17 жовтня 2016 року між Ковельською міською радою Волинської області та ОСОБА_1 укладений договір оренди землі.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/6662/17 (провадження № 14-201цс19) зазначила, що прийняття органом державної влади або місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто таке рішення є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб. У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі статтею 16 ЦК України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникли в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

Тобто, якщо у результаті прийняття рішення суб`єктом владних повноважень фізична особа набула речове право на земельну ділянку, то вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача.

Оскільки прокурор оспорює правомірність як рішення Ковельської міської ради Волинської області від 29 вересня 2016 року № 14/32, так і набуття фізичною особою права користування земельною ділянкою, такий спір щодо права оренди з огляду на зміст правовідносин його сторін, взаємопов`язаність позовних вимог і їх спрямованість на витребування земельної ділянки від її набувача слід вирішувати за правилами цивільного судочинства. А тому необґрунтованим є довід Ковельської міської ради Волинської області щодо наявності юрисдикції адміністративного суду для розгляду вимог прокурора про визнання незаконним та скасування рішенняміської ради.

Крім того, Ковельська міська рада Волинської області брала участь у справі в судах першої та апеляційної інстанцій, однак не заявляла про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції спору.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертає увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення у справі «Менчинська проти Росії», № 42454/02, від 15 січня

2009 року).

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення

у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03, від 06 грудня

2007 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження

№ 14-104цс19).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не перевірив та не встановив наявність виключного випадку для подання позову першим заступником керівника Ковельської місцевої прокуратури, зокрема, у чому полягає нездійснення або неналежне здійснення повноважень Ковельською міською радою Волинської області відповідних повноважень щодо захисту інтересів держави. При цьому, суди попередніх інстанцій не спростували доводи відповідача про те, що відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питання, що є предметом спору в цій справі, належить до виключної компетенції вказаної міської ради.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема, повноважень органів прокуратури здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Вимоги вказаних норм права суди попередніх інстанцій не врахували та в повному обсязі не виконали.

Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на заперечення Ковельської міської ради Волинської області від 21 вересня 2017 року № 77 щодо безпідставності звернення прокурора з даним позовом до суду, оскільки таке звернення не відповідає суспільним інтересам, не є способом захисту публічного порядку, охоронюваних інтересів держави чи територіальної громади, не мотивували, чому не взяли їх до уваги.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що згідно з Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333 (далі - Положення № 333), Держгеокадастр не має повноважень самостійно звертатися з позовом при здійсненні державного нагляду за використанням земель житлової забудови, у зв`язку з чим дійшов висновку, що звернення прокурора з даним позовом є обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 Положення № 333 Головне управління Держгеокадастру в області (далі - ГУ Держгеокадастр в області)

є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Згідно з пунктом 24 частини четвертої Положення № 333

ГУ Держгеокадастру відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд у сфері землеустрою.

Суди не врахували, що законодавець надає прокурору право звернутися до суду з позовом лише у випадку відсутності відповідного компетентного органу або не здійснення або неналежного здійснення останнім чи іншим суб`єктом відповідних владних повноважень. Суди не врахували, що при цьому прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав такого представництва та надати докази на підтвердження того, що він попередньо повідомляв про це відповідні компетентні органи, які мали б самостійно захищати інтереси держави.

Крім того, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог першого заступника керівника Ковельської місцевої прокуратури, оскільки не встановив наявності обмеження компетенції ГУ Держгеокадастру щодо звернення до суду у зв`язку з виконанням наданих йому повноважень в сфері, що є предметом даного спору.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи відповідача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Оскільки судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Ковельської міської ради Волинської області задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 22 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 17 липня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська