ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/1535/18
Провадження № 22-ц/4820/360/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Пєнти І.В., Ярмолюка О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю представника апелянта Баса Р.О.

розглянув в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №688/1535/18 за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» на рішення Шепетівського міськрайонного суду від 20 листопада 2018 року (суддя Козачук С.В., повне судове рішення складено 26 листопада 2018 року) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ «УкрСиббанк» вказувало, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 від 11.06.2008 року з додаткового угодою №3 від 11.10.2011 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті у розмірі 68000 доларів США, а ОСОБА_5 зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 06.06.2028 року згідно з графіком погашення кредиту. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 09 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом в розмірі 422828,05 грн. Позивач зазначає, що вищевказане рішення виконане відповідачем у повному обсязі лише 19 березня 2018 року, проте станом на 11 травня 2018 року за кредитним договором залишається не погашеною в повному обсязі заборгованість, а саме: 115546,12 грн. - проценти за період з 01 квітня 2016 року по 18 березня 2018 року, 42408,47 грн. - пеня за несвоєчасне погашення процентів за період з 14 травня 2017 року по 14 травня 2018 року, 22102,90 грн. - 3% річних від суми 422828,05 грн. за період з 22 червня 2016 року по 19 березня 2018 року та 108878,22 грн. - інфляційна різниця. У зв'язку із викладеним, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість, що виникла внаслідок невиконання ним договору про надання споживчого кредиту у сумі 288935,71 грн.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 20 листопада 2018 року позов АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь АТ «УкрСиббанк» інфляційні витрати за час прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 108878, 22 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 22 червня 2016 року по 19 березня 2018 року в розмірі 22102, 90 грн., а всього 130981,12 грн. В задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом та пені АТ «УкрСиббанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що до моменту повернення позики (суми кредиту) на залишок неповерненого кредиту підлягають нарахуванню проценти, що передбачені умовами кредитного договору (п.1.3.3) та положеннями ЦК України. Апелянт вважає, що встановлений рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 09.06.2016 року, що набрало законної сили, факт неповернення основної суми боргу, АТ «УкрСиббанк» має право на нарахування процентів та їх отримання до моменту повернення кредиту у повному обсязі. Крім того, апелянт вказує, що звернення до суду із вимогою про дострокове повернення усіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Зважаючи на викладене, апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні процентів та пені і постановити нове судове рішення в цій частині, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача Бас Р.О. підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Відповідач ОСОБА_5 до суду не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Встановлено, що рішення Шепетівського міськрайонного суду від 20.11.2018 року оскаржується лише в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом та пені, а тому в іншій частині судове рішення в апеляційному порядку не переглядається.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

У ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

З огляду на приписи параграфа 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не зазначено у законі або в договорі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 11 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 68 000 доларів США зі сплатою 14,00 % річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення кредитних коштів 09 червня 2028 року (а.с. 101-15, 18-21).

Відповідно до Додаткової угоди №3 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 жовтня 2008 року внесені зміни, якими змінено валюту кредитування на гривню, у зв'язку з чим позичальнику видано транш у розмірі 394788 грн. 11 коп. в межах ліміту кредитної лінії 787003 грн. 33 коп. І ОСОБА_5 зобов'язався повернути наданий транш в національній валюті в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 09 червня 2028 року (а.с. 30 зворот -32).

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 червня 2018 року, що набрало законної сили 21.06.2016 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 11.06.2008 року (в системі обліку банку договір №0): за кредитом - 319737 грн. 19 коп., по процентах за користування кредитом - 74629 грн. 20 коп., по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 8575 грн. 75 коп., по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 19885 грн. 91 коп., а всього 422828 грн. 05 коп. та 6342 грн. 42 коп. судових витрат (а.с. 40-41).

На виконання цього рішення Шепетівським міськрайонним судом було видано виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання (а.с. 41 зворот - .42).

Постановою старшого державного виконавця Шепетівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області Юзвишеної Н.А. від 27.03.2018 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/688/601/16 виданого 21.06.2016 року з підстав сплати боржником ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором в повному обсязі (квитанція №31 від 19.03.2018 року) (а.с. 43-44).

Задовольняючи частково позов та стягуючи з ОСОБА_5 на користь АТ «УкрСиббанк» інфляційні витрати за час прострочення виконання грошового зобов'язання, 3% річних від простроченої суми за період з 22.06.2016 року по 19.03.2018 року та відмовляючи у стягненні процентів за період з 01.04.2016 року по 18.03.2018 року і пені за несвоєчасне погашення процентів за період з 14.05.2017 року по 14.05.2018 року, суд першої інстанції виходив із того, що Банк, шляхом подання позову про дострокове повернення суми кредиту, сплати процентів та пені, змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору №0 від 11.06.2008 року, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і після настання строку виконання зобов'язання право нараховувати проценти та пеню за кредитом, що є предметом цієї цивільної справи, у позивача припинилося.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам і вимогам матеріального та процесуального закону.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано умови кредитного договору (п. 7.8), а саме, що строк дії кредитного договору встановлюється з дати його укладання до повного повернення Банку всю суму кредиту за договором до повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі їх нарахування; і до моменту повернення позики (суму кредиту) на залишок неповерненого кредиту підлягають нарахуванню проценти, що передбачено умовами кредитного договору (п.1.3.3) та положеннями ЦК України (ст. ст. 1048, 1049 ЦК України), колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, виходячи із наступного.

Так ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

З огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Також відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що звернувшись до суду із позовом про дострокове стягнення із позичальника ОСОБА_5 кредитної заборгованості у повному обсязі, Банк реалізував своє право на дострокове пред'явлення вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов'язання і у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку із порушенням умов договору згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань є такими, що не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта на те, що при розгляді справи судом в порушення ч. 4 ст. 263 ЦК України не було враховано практику Верховного Суду щодо права Банку на стягнення відсотків, а саме: висновки Верховного Суду сформовані у справах №0417/12368/2012 від 30.05.2018 року, №274/5179/14-ц від 03.05.2018 року, № 311/4189/15-ц від 25.04.2018 року та №755/30334/14-ц від 04.04.2018 року та правові позиції Верховного Суду України колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу.

Так, згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На противагу зазначеним вище висновкам Верховного Суду, судова колегія звертає увагу на те, що правовими висновками про застосування відповідних норм права, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (касаційне провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року справа № 202/4494/16-ц (касаційне провадження № 14-318цс18) внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень чинного законодавства в частині стягнення з боржника заборгованості на користь кредитора та визначення складових такої заборгованості.

Так, Верховний Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

І однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Згідно принципу Великої Палати Верховного Суду про те, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

А тому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, застосувавши на час постановлення оскаржуваного рішення до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц.

Судова колегія вважає, що вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» залишити без задоволення.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2019 року.

Судді: (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П'єнта

(підпис) О.І.Ярмолюк

Згідно з оригіналом

Суддя А.П. Корніюк