Справа № 640/1244/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року

Київський районний суд міста Харкова:

головуючий - суддя Золотарьова Л.І.

за участю секретаря - Бломберус С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу №640/1244/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, -

ВСТАНОВИВ:

17.01.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість з заробітної плати у розмірі 58864,39 грн. та середній заробіток за весь час затримки заробітної плати за 2018-2019 роки, виходячи з розміру середнього денного заробітку.

Як на підставу позову посилається на те, що з 24.11.2015 на підставі наказу №173к від 24.11.2015 року вона працювала у ДП «Південдіпрошахт» на посаді керівника планово-виробничого відділу. Наказом №24к від 12.03.2018 року її було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, при звільненні їй не було виплачено нараховану заробітну плату у сумі 58 864,39 грн. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП, враховуючи, що відповідач при звільненні не виплати їй заробітну плату, то сплаті підлягає середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з дня звільнення по день винесення судового рішення, виходячи з розміру середньоденного заробітку 372,91 грн.

Ухвалою суду від 22.01.2019 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Вказану ухвалу з позовною заявою з додатками представник відповідача отримав 04.02.2019, про що свідчить підпис представника у зворотному поштовому повідомленні про вручення.

Однак, у встановлений строк відповідачем відзиву до суду не надано, будь-які поважні причини ненадання відзиву відповідачем суду не повідомлено.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до записів у трудовій книжці, на підставі наказу №173к від 24.11.2015 року позивач прийнята на роботу на посаду керівника планово-виробничого відділу ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт».

На підставі наказу №24к від 12.03.2018 року позивача звільнено 12.03.2018 року з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з розрахунковими листками за листопад-грудень 2017, січень-лютий 2018 року щодо заробітної плати, заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати позивачу станом на кінець лютого 2018 року складає 58864 грн. 39 коп.

Вказаний розмір заборгованості відповідачем не спростований будь-якими доказами.

Суд враховує вказані у розрахунковому листку як достовірні, та які не були спростовані відповідачем жодними доказами, і сума виплат позивачу заробітної плати по місяцям співпадає з відомостями зазначеними Київським об'єднаним управлінням Пенсійного Фонду України м. Харкова від 15.01.2019 року, - індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5, якими підтверджуються суми нарахованої позивачу заробітної плати за вказані місяці. Тобто, відомості відображені в пенсійному фонді щодо розміру заробітної плати збігаються з відомостями вказаними у розрахункових листках щодо заробітної плати позивача. При цьому, з довідки пенсійного фонду вбачається, що з лютого 2018 по день звільнення позивачки заробітна плата їй не сплачувалась.

Таким чином, у суду немає сумнівів у достовірності тих даних щодо заробітної плати позивачки, які зазначені у розрахункових листках.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином, перед позивачем існує заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 58864 грн. 39 коп. станом на день звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

У зв'язку з цим, позовні вимоги про стягнення заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 58864 грн. 39 коп. підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки.

Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Відповідачем не надані відомості щодо середньомісячної заробітної плати позивача та інших відомостей для її розрахунку.

Відповідно до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати; заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством).

Згідно з розрахунковими листками за січень-лютий 2018 року, позивачка в січні відпрацювала 21 день та отримала 6811 грн. 01 коп. (оклад + індексація заробітної плати, що відповідає п. 4 Порядку), за лютий - 20 днів та отримала 6811 грн. 01 коп. (оклад + індексація заробітної плати).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки складає 332 грн. 24 коп. (6811,01 + 6811,01 = 13622,02 / 41 робочих днів = 332,24)

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оскільки позивач була звільнена 12.03.2018 року, а повний розрахунок з нею не проведено як при звільненні так, і на день винесення цього рішення, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 13.03.2018 року по 04.03.2019 року включно (день постановлення рішення суду) за 246 робочих днів (з розрахунку п'ятиденного робочого тижня), що складає 81731 грн. 04 коп. (246 х 332,24).

Тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти позивачу.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 12, ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Таким чином, належними, допустимими та достатніми доказами не були спростовані доводи позивача щодо заборгованості з заробітної плати.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 81731 грн. 04 коп.

Також суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

У зв'язку з цим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з заробітної плати у розмірі 58864 грн. 39 грн. та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у розмірі 81731 грн. 04 коп., з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та позовні вимоги щодо розміру заборгованості задоволені в сумі 140595,43 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1405 грн. 95 коп. (140595,43 х1%)

Суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивача заробітну плату в межах суми платежу за один місяць у розмірі 6811 грн. 01 коп.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265, 430 ЦПК України, ст.ст. 115, 116, 117, 233 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, заборгованість з заробітної плати у розмірі 58864 (п'ятдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн. 39 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 81731 (вісімдесят одна тисяча сімсот тридцять одна) грн. 04 коп., з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» () на користь Держави судовий збір 1405 грн. 95 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, заборгованість з заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 6811 грн. 01 коп.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1

Відповідач Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», , місцезнаходження: м. Харків, вул. Пушкінська, 5.

Рішення складено та підписано 05.03.2019 року.

Головуючий -