ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 639/2643/17

Провадження № 22-ц/818/1216/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року в складі судді Труханович В.В., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання усних угод на заселення недійсними, зобовязання вчинити певні дії, в якій просив суд визнати заселення і змови з відповідачем незаконними та повернути майно (житло) володарю як набутого без достатньої правової підстави по вул. Тимірязєва, 7 в м. Харкові.

Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2005 року померла ОСОБА_3, яка мала у власності помешкання по провулку Тимірязєва, б. 7 у м. Харкові. Він є спадкоємцем за законом.

Зазначає, що за ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини, тобто позивачу.

Після смерті ОСОБА_3 08 квітня 2006 року ОСОБА_4 за усною домовленістю поселила у спірному будинку ОСОБА_2, яка, на думку позивача, не має правових підстав для проживання в спірному будинку, відмовляється повернути зайняте житло, та її проживання порушує його права та права інших спадкоємців.

Заочним рішенням Жовтневого районного м. Харкова від 17 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання усних угод на заселення недійсним, зобовязання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; неповне зясування обставин, що мають значення для справи; не дослідження судом всіх доказів у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначення в рішенні суду про те, що вказані приміщення належать йому на праві власності є помилковим, такі обставини позивачем не зазначались, в суді на даний час розглядається справа про визнання права власності в порядку спадкування, яка призначена на 21 січня 2019 року, встановлення цих обставин в рішенні суду є передчасним, в рішенні не зазначено про долучення та не досліджено в якості доказу рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року про заволодіння, заселення відповідачем спірного будинку; вважає висновок суду про те, що не надано доказів на підтвердження викладених позивачем обставин помилковим; апелянт також вказує, що звернувся до суду за захистом з правових підстав, зазначених в позові, за ст. 1212 ЦК України, проте рішенням суду встановлені правовідносини з питань власності, однак в позові вимог стосовно права власності не заявлялось, при цьому, норми, на які посилався позивач ст. ст. 1269, 1212 ЦК України судом не застосовано, що не відповідає п. 6 ч. 4 ст. 265 ЦПК України; висновок суду про недоведеність проживання ОСОБА_2 в спірному приміщенні не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки вся надіслана на адресу: м. Харків, пров. Тимирязєва, 7, м. Харків, кореспонденція була одержана за підписом ОСОБА_2

25 січня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про виклик і допит свідка ОСОБА_4.

В обґрунтування поданої заяви зазначив, що вона може підтвердити незаконний правочин заселення відповідача ОСОБА_2 до приміщення по пров. Тимирязєва, 7, в м. Харкові.

Також 28 січня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій зазначив, що в ухвалі апеляційного суду про відкриття провадження зазначено предмет позову зобовязання вчинити певні дії, однак, з такою вимогою до суду першої та апеляційної інстанції не звертався. Просить усунути заперечення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 січня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року в складі судді Труханович В. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання усних угод на заселення недійсним, зобовязання вчинити певні дії.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 січня 2019 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання усних угод на заселення недійсним, зобовязання вчинити певні дії. Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год. 20 хв. 05 лютого 2019 року.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи повністю в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин справи та суті його позовних вимог, що він є власником частини будинку №7 по пров. Тимірязєва у м. Харкові, а також на підтвердження того, що відповідач на теперішній час проживає у спірному приміщенні та на якій правовій підставі, та що її дії порушують права ОСОБА_1, які підлягають захисту в судовому порядку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що згідно відповіді КП «ХМ БТІ» від 01 червня 2006 року, до прийняття рішення Жовтневого РІК від 05 травня 1971 року № 142-38 за ОСОБА_5 в КП «Харківське міське БТІ» було зареєстроване право власності на 1/5 частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Харків, пров. Тимірязєва, б. 7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 вересня 1947 року, нотаріусом 1-ї ХМНК, р.№ 22416/1. (а.с. 32).

ОСОБА_5 помер 15 липня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІV № 336528 від 16 липня 1992 року. (а.с. 33)

За життя ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с. 33)

21 березня 2005 року померла ОСОБА_3, яка за життя проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 7. (а.с. 35, 36-38)

09 лютого 2005 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ВЛ № 003616 від 10 березня 2005 року. (а.с. 34)

Як вбачається з відповіді 5 Харківської державної нотаріальної контори від 04 серпня 2006 року, після померлої 21 березня 2005 року ОСОБА_3, яка мешкала в місті Харкові, вулиця Тимирязєва, б. № 7, 31 серпня 2005 р. подана заява під № 2261 від племінника, ОСОБА_7, який мешкає в місті Харкові, вул. Скоросна, б. №1-Д, про прийняття спадщини на долю померлої 28 березня 1962 року матері ОСОБА_8, та заведена спадкова справа за № 586/2005 р.

Після померлого 09 лютого 2005 року ОСОБА_6, який мешкав в місті Харкові, вулиця Тимирязєва, б. № 7, подана заява 14 червня 2005 року під № 954 від дружини ОСОБА_4, яка мешкає в місті Харкові, Тарасівський в-д, б. № 12, кв. 94, про прийняття спадщини, згідно зі ст. 1261 ЦК України. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися. (а.с. 113)

Як вбачається з відповіді 5 Харківської державної нотаріальної контори від 09 лютого 2008 року, після померлої 21 березня 2005 року ОСОБА_3, що мешкала в м. Харкові, вулиця Тимірязєва, будинок № 7, заведена спадкова справа за № 586/2005 та 30 серпня 2006 року надійшла заява за № 1428 від ОСОБА_1, що мешкає в м. Харкові, пр. Тракторобудівників, б. 107, кв. 244, про прийняття спадщини на долю своєї померлої 08 лютого 2000 року матері ОСОБА_9 (рідної сестри спадкодавиці) по праву представлення. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом не видавалося. (а.с. 3).

ОСОБА_4 піклувалася про ОСОБА_3 по день її смерті 21 березня 2005 року, що підтверджується довідкою від 31 липня 2000 року. (а.с. 72).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобовязанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним, чи недобросовісним.

Кондикційне зобовязання виникає за наявності, зокрема, таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі; 3) є підстави для повернення майна потерпілого, передбачені статтею 1212 ЦК України.

Правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобовязання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122 цс 14,стаття 1212ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що встановлення в рішенні відносин щодо права власності є помилковим, оскільки на такі доводи, а саме, що він є власником позивач як на підставу своїх вимог не посилався, в суді на даний час розглядається справа про визнання права власності в порядку спадкування, вважає, встановлення цих обставин в рішенні суду є передчасним.

Разом із цим, правову підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що звернувся до суду за захистом з правових підстав, зазначених в позові, а саме за ст. 1212 ЦК України, проте рішенням суду встановлені правовідносини з питань власності, однак в позові вимог стосовно права власності не заявлялось, при цьому, норми, на які посилався позивач ст. ст. 1269, 1212 ЦК України судом не застосовано.

Однак, такі доводи апелянта є помилковими, оскільки ґрунтуються на неправильному розумінні закону, характеру спірних правовідносин, та зводяться до невірного розуміння скаржником положень чинного законодавства.

Як вказує ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог та доводів апеляційної скарги та підтверджено матеріалами справи, 21 березня 2005 року померла ОСОБА_3, яка мала у власності помешкання по провулку Тимірязєва, б. 7 у м. Харкові. Він є спадкоємцем за законом, наразі розглядається справа про визнання права власності в порядку спадкування, відтак він не є власником спірного майна.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази підтверджуючі, що спірне нерухоме майно на праві власності належало ОСОБА_3 на час її смерті.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Зі змісту зазначеної статті випливає, що положення її застосовуються у випадку наявності таких обставин у сукупності:набуття або зберігання особою майна здійснено без правової підстави або така підстава відпала; набуття або зберігання майна було здійснено за рахунок іншої особи; безпідставне набуття або зберігання майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

При цьому під вiдсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівки закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Судом було встановлено, що позивачем не було надано суду доказів того, що він є власником частини будинку № 7 по пров. Тимірязєва у м. Харкові, також позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 на теперішній час проживає у спірному приміщенні та на якій правовій підставі, та що її дії порушують права ОСОБА_1

Слід зазначити, що права власника майна, у випадку встановленого порушеного права особи підлягають захисту в судовому порядку шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, встановленого статтею 1212 ЦК України.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стосовно посилань апелянта на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення, копія якого наявна в матеріалах справи, суд вважає необхідним зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року оскаржувалось в апеляційному порядку (а.с. 141-147). В матеріалах справи відсутні відомості про те, що вказане рішення набрало законної сили, у звязку із чим, суд не може посилатись на встановлені цим рішенням обставини справи.

Оскільки ОСОБА_1 матеріали справи не містять доказів, що позивач є власником спірного майна або його добросовісним володільцем, належними та допустимими доказами в цій справі не підтверджено, що спірне нерухоме майно на праві власності належало ОСОБА_3 на час її смерті, вимоги щодо повернення спірного майна у спосіб, передбачений положеннями статті 1212 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги, та який він просить застосувати, враховуючи правову природу спірних правовідносин, які виникли між сторонами, та з огляду на те, що предявлення кондикційної вимоги є способом захисту порушеного права власності, він не може бути застосований до спірних правовідносин у даній справі як спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 76, частини першої статті доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання усних угод на заселення недійсним, зобовязання вчинити певні дії є законним та обґрунтованим.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 березня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

ОСОБА_10