Апеляційне провадження №22-ц/824/1063/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами прокуратури Дніпропетровської області, ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури, в якомуц просив стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування втраченого внаслідок незаконного відсторонення від посади заробітку у розмірі 145 281,11 грн.; втрачених внаслідок незаконних дій грошових доходів в сумі 5 251 677,24 грн.; вартості неповернутого майна в розмірі 200 000 грн.; витрат, понесених на виготовлення документів та їх дублікатів, втрачених органами досудового розслідування в сумі 2 184, 96 грн.; витрат, пов'язаних із прибуттям до слідчого, прокурора, суду на загальну суму 15 818, 61 грн.; сплачених адвокату сум у кримінальному провадженні у розмірі 100 000 грн.; моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування, у розмірі 5 000 000,00 грн.; а також просив зарахувати до загального трудового стажу та до стажу державної служби термін перебування під вартою, протягом якого він не працював у зв'язку з незаконним відстороненням від посади.

Свій позов обґрунтовував наступним:

13.12.2011 року першим заступником прокурора Дніпропетровської області відносно нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст. 364, ч. 3 ст. 368 КК України. За результатами досудового розслідування і після повернення судом кримінальної справи на додаткове розслідування, органами прокуратури 09.08.2014 року внесені відомості до ЄРДР за фактами вчинення позивачем кримінальних правопорушень, передбачених ч.3. ст. 368, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 368, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч. 4 ст. 358 КК України. В подальшому матеріали кримінального провадження було роз'єднано.

Провадження № 0000603 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2. ст. 364, ч.3 та ч.4. ст. 368 КК України, 10.12.2015 року постановою слідчого закрите у зв'язку з недостатністю доказів для доведення винуватості. В провадженні №0002823 щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.1 ст. 209, ч.2,3 ст. 358 КК України, в якому слідчі дії проводилось ГСУ МВС України за процесуальним керівництвом Генеральної прокуратури України, 30.04.2015 року складений обвинувальний акт і переданий до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою суду від 25.03.2016 року вказаний обвинувальний акт було повернуто прокурору Генеральної прокуратури України як такий, що не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства. В подальшому матеріали кримінального провадження Генеральною прокуратурою України були направлені для проведення досудового розслідування до СУГУНП в Дніпропетровській області, за результатами якого постановою від 28.12.2016 року кримінальне провадження було закрите за відсутністю доказів.

Загальний строк проведення попереднього, досудового та судового слідства склав 5 років і 19 днів або 60 місяців 19 днів. При цьому до позивача у період з 15.12.2011 по 14.08.2014 року було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у період з 15.08.2014 - 10.02.2015 року - домашній арешт, з 26.02.2015 по 20.04.2015 року застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання.

Одночасно 28.12.2011 року на підставі постанови слідчого від 22.12.2011 року в особливо важливих справах прокуратури Дніпропетровської області видано Наказ № 2480/к, яким позивача відсторонено від посади начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Враховуючи, що всі кримінальні провадження відносно нього були закриті за реабілітуючих обставин, позивач вважає, що має право на відшкодування завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності матеріальної та моральної шкоди, у зв'язку з чим й було подано даний позов.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2018 року позовні вимоги в частині зарахування терміну незаконного відсторонення від роботи та перебування під вартою до загального та спеціального стажу роботи за клопотанням позивача залишено без розгляду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року позов задоволений частково, вирішено стягнути на користь позивача за рахунок державного бюджету шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку втрачений заробіток в розмірі 145 281,11грн., вартість неповернутого майна в розмірі 221 013,47грн., компенсацію завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Відповідач - прокуратура Дніпропетровської області, не погоджуючись із рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року та зменшити розмір присудженої моральної шкоди до 96 000,00 грн., а також закрити провадження у даній справі в частині стягнення матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку у розмірі 145 281,11 грн. та вартості неповернутого майна у розмірі 221 013,47 грн. При цьому апелянт посилався на незаконність, необґрунтованість такого рішення суду, ухвалення його з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначав, що суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Обґрунтував скаргу тим, що в порушення норм ЦПК України судом присуджено до стягнення завищену моральну шкоду, при цьому не враховано ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що призведе до збагачення позивача. Крім того, задовольняючи позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди судом не враховано існуючого порядку такого відшкодування, визначеного ч.1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а розгляд таких вимог в одному проваджені разом із вимогами про відшкодування моральної шкоди суперечить положенням діючого законодавства. Також при вирішенні даного питання при проведенні розрахунків судом невірно визначено розмір середньої заробітної плати позивача, що в свою чергу вплинуло на відповідність рішення суду. Усе це з точки зору апелянта обумовлює наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду в частині вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року в частині стягнення компенсації моральної шкоди скасувати та ухвалити нове, яким стягнути моральну шкоду в заявленому в позові розмірі 5 000 000,00 грн. Оскаржуване рішення в цій частині вважає необґрунтованим, таким, що ухвалене при неповному з'ясуванні всіх обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема судом не взято до уваги висновок експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження від 03.05.2018 року, який підтверджує, що зазначені позивачем моральні страждання знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв'язку з подіями, які відбулись в період з 13.12.2011 по 28.12.2016 рік, та призвели до порушення нормального (звичайного) плину буття, порушення емоційної та вольової сфери і вимагають від нього на даний час додаткових зусиль для організації свого життя. Просить апеляційну скаргу задовольнити та стягнути моральну шкоду в розмірі 5 000 000,00 грн.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного:

Цивільним законодавством України, зокрема положеннями ст. 1176 ЦК України, встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

У відповідності до ст. 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування такої шкоди виникає зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Статтею 3 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що у вказаних вище випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

За результатами розгляду справи в результаті аналізу представлених позивачем доказів судом першої інстанції було встановлено наявність обставин, які відповідно до наведених норм дають позивачу право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної та матеріальної шкоди. Не заперечували наявності таких обставин й відповідачі по справі. За таких умов суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Зокрема, зважаючи на представлені до матеріалів справи докази, суд визнав обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення компенсації втраченого заробітку у розмірі 145 281,11грн. та відшкодування вартості неповернутого позивачу майна в розмірі 221 013,47 грн.. Також судом було стягнуте на користь позивача відшкодування спричиненої йому моральної шкоди у розмірі 500000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації втраченого заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що в період з 01.12.2011 року по 07.02.1013 рік позивачу без законних на це підстав не виплачувалась заробітна плата, оскільки його було відсторонено від роботи.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Заявляючи вимогу про відшкодування компенсації втраченого заробітку, позивач обґрунтовував її даними щодо свого середнього заробітку, який підтверджувався відповідною довідкою Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 01.12.2011 року № 2597. Оскаржуючи рішення в частині стягнення такого роду компенсації, прокурор зазначає, що судом невірно було визначено розмір середнього заробітку позивача, відтак й усієї суми компенсації. При цьому жодного належного та допустимого доказу на спростування представлених до матеріалів справи даних, розрахунків позивача та суду першої інстанції апелянтом представлено не було, відповідний контрозрахунок не робився. За таких умов колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про недоведеність такої позиції апелянта, відтак неможливості її прийняття судом. Не вбачає колегія суддів й невідповідності у визначенні судом першої інстанції розміру відшкодування вартості неповернутого позивачу майна, оскільки, знову ж таки, доказів такої невідповідності апелянтом представлено не було.

В своїй апеляційній скарзі прокурор серед іншого зазначає, що вимоги про компенсацію втраченого заробітку та відшкодування вартості неповернутого позивачу майна взагалі не підлягають розгляду в даному провадженні. Таку свою позицію прокурор обґрунтовує тим, що порядок та розмір такого відшкодування відповідно до вимог Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначаються органом досудового слідства/прокурором за відповідною заявою потерпілого від дій такого органу. Оскільки з точки зору апелянта вказаний порядок дотриманий не був, провадження в цій частині на підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підлягає закриттю.

З наведеною позицією прокуратури Дніпропетровської області колегія суддів апеляційного суду погодитися не може. З матеріалів справи вбачається, що за вирішенням питання щодо компенсації втраченого заробітку та відшкодування вартості вилученого та неповернутого позивачу майна останній звертався як до Міністерства юстиції України, так і до прокуратури Дніпропетровської області, на що отримав відповідь щодо відсутності підстав для виплати йому відшкодування за його зверненням та необхідності для вирішення такого питання звернутися з відповідним позовом до суду. За таких умов позивачем здійснювалися передбачені законом заходи безспірного порядку відшкодування спричиненої йому шкоди, які, однак, результатів не дали. При цьому, зважаючи на те, що вищевказаними органами за зверненнями позивача не було визначено розмір відшкодування спричиненої останньому шкоди, а також враховуючи, що питання відшкодування шкоди, завданої цивільним правам та інтересам особи, в тому числі й шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів, віднесене до цивільно-правового порядку вирішення, позиція прокурора з цього приводу не може вважатися обґрунтованою.

Щодо вирішення позовної вимоги про відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди колегія суддів зважає на наступне:

Частково задовольняючи таку позовну вимогу, суд першої інстанції зазначив, що розмір такого відшкодування у 500 000,00 грн. є достатнім для розумного задоволення потреб позивача. Обидві сторони по справі, не заперечуючи та не спростовуючи висновків суду щодо наявності підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, не погоджувалися з визначеним судом розміром такого відшкодування.

Зокрема прокурор доводив невідповідність висновків суду першої інстанції та вимог позивача тим, що згідно положень ст. 13 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та п. 3 розділу ІІ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 17774-VIII від 06.12.2016 року відшкодування моральної шкоди позивачу не може бути вищим від суми, що визначається шляхом множення кількості місяців перебування особи під слідством на мінімальну заробітну плату у розмірі 1600,00 грн. Дана позиція прокурора не може бути прийнята судом. По-перше, положення ст. 13 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлюють виключно обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди в такого роду випадках та не містять жодного обмеження його максимального розміру. По-друге, як зазначено в тексті самого п. 3 розділу ІІ закону № 17774-VIII, ним встановлені обмеження щодо використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення встановлених посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. З аналізу вказаної норми та положень зазначеного закону в цілому вбачається, що вказані обмеження застосовуються лише при визначенні розміру оплати праці та інших трудових виплат працівникам, які законодавчо визначені у відповідній кількості мінімальних заробітних плат. Таким чином у випадках, не пов'язаних з трудовими правовідносинами, а також у випадках, коли розмір таких виплат працівникам прямо не визначається кількістю мінімальних заробітних плат, встановлені вищевказаною нормою обмеження на не можуть бути застосовані. При цьому і в інших частинах закону № 17774-VIII не міститься жодного посилання на розповсюдження його дії на визначення розміру моральної шкоди як такої, так і відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягненням особи до відповідальності. За таких умов жодних підстав для застосування положень такого нормативного документу в даному випадку немає, відтак доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині колегія суддів вважає безпідставними. В той же час не може погодитися колегія суддів й з розміром відшкодування моральної шкоди, заявленим позивачем.

При вирішенні даного питання колегія суддів апеляційного суду бере до уваги той факт, що позивач без відповідної правової підстави більше 60 місяців перебував під кримінальним переслідуванням. При цьому 2 роки і 8 місяців він утримувався під вартою, внаслідок чого був ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином впливає на його життя. Після цього позивач також був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було застосовано домашній арешт та особисте зобов'язання. При цьому подані постанови про закриття кримінальних проваджень відносно нього свідчать про безпідставність не тільки утримання під вартою але і взагалі кримінального переслідування ОСОБА_1 Суд вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв'язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, які згодом закрили кримінальні провадження відносно позивача, останній зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, був відсторонений від посади, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. При цьому наявність такої шкоди, як вже зазначалося вище, визнається та не заперечується й відповідачами, які фактично заперечували лише щодо розміру її відшкодування.

При вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди позивачу колегія суддів бере до уваги представлені позивачем численні докази з цього приводу, що містяться в матеріалах справи. Окрім того колегія суддів зважає й на те, що в ході судового розгляду Київським НДІСЕ Міністерства юстиції України було проведено психологічне дослідження ОСОБА_1 з метою визначення належного розміру відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Відповідно до висновку вищевказаного дослідження зазначені обставини мали надзвичайні психотравмуючі наслідки для позивача, внаслідок чого йому було завдано значної моральної шкоди. Розмір орієнтовного еквіваленту грошової компенсації завданої ОСОБА_2 моральної шкоди складає 3015630,00 грн.

Колегія суддів критично відноситься до посилань щодо неможливості використання вказаного висновку для вирішення справи через виключення методики проведення такого роду досліджень з відповідного реєстру. Рішенням координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України від 29.01.2016 р. лише одну методику визначення розміру моральної шкоди (методику Ерделевського О. М.) було виключено з реєстру методик Міністерстві юстиції України. Однак цим же рішенням така методика була внесена до затвердженого Міністерством Юстиції України переліку науково-технічної та довідкової літератури, рекомендованої для використання при проведенні судових експертиз. При цьому згідно з Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень встановлення глибини та важкості страждань особистості, а також розрахунок приблизної суми, яка може їх компенсувати, віднесені до компетенції експертів-психологів, які самостійно обирають методи здійснюваних досліджень та мають використовувати при проведенні таких досліджень літературу з рекомендованого міністерством переліку. При цьому, як вбачається з представленого до матеріалів справи вищевказаного висновку експертного дослідження, при його проведенні застосовувалося 7 різних відповідних методик (14.1.01, 14.1.03, 14.1.21, 14.1.26, 14.1.39, 14.1.45, 14.1.54). За таких умов підстави для відхилення такого висновку в даному випадку відсутні.

Оскільки у відповідності до положень ст. 110 висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили, колегія суддів оцінює вищевказаний експертний висновок в сукупності з іншими доказами, представленими до суду з даного приводу. При цьому колегія також зважає, що такий висновок було складено відповідним фахівцем за результатами дослідження на протязі досить значного періоду часу психоемоційного стану ОСОБА_1 та характеру впливу на його життя та свідомість обставин його кримінального переслідування.

Зважаючи на усі обставини справи, представлені сторонами докази, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту його тривалого безпідставного утримання під вартою зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, колегія суддів вважає, що належний розміром відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в даному випадку складає 3 000 000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості. За таких умов висновки суду першої інстанції в цій частині колегія суддів апеляційного суду вважає такими, що не відповідають обставинам справи.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування чи зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині відшкодування моральної шкоди, в решті колегія суддів визнає його законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди змінити. Визначити розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у розмірі 3 000 000,00 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько