Єдиний унікальний номер судової справи:472/884/19
Провадження №22-ц/812/1775/19 Головуючий суду першої інстанції Кучерявенко С.С.
Категорія 27 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи належним чином повідомлених про час і місце судового засідання, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кучерявенко С.С. в приміщенні суду в смт. Веселинове, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

18 червня 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

13 травня 2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 9 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 21 травня 2019 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 12 274 грн. 36 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 5 134 грн. 04 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 1 586 грн. 38 коп., пені за прострочене зобов`язання в сумі 3 995 грн. 16 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в сумі 498 грн. 10 коп., а також штрафів в сумі 500 грн. - фіксована частина, 560 грн. 68 коп. - процентна складова.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вищезазначену заборгованість за кредитним договором та судові витрати у сумі 1921 грн.

Заочним рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. З ОСОБА_1 на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 5 134 грн. 04 коп. та судові витрати в сумі 803 грн. 50 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення про стягнення тільки тіла кредиту мотивоване відсутністю належних та допустимих доказів договірних правовідносин між Банком та ОСОБА_1 щодо сплати пені та штрафів. Що ж стосується відмови у стягненні простроченого тіла кредиту, то рішення суду не мотивоване.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині позовних вимог у задоволенні яких відмовлено та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. В письмових поясненнях представник банку ОСОБА_2 просив розглянути справи без представника АТ КБ «Приватбанк».

-2-

Відповідач в судове засідання не з`явилась. Згідно відмітки у поштовому повідомленні від 05 листопада 2019 року ОСОБА_1 відсутня за адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку. Іншої адреси нею не повідомлено. У зв`язку з тим, відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України колегія суддів вважає, що днем вручення судової повістки про виклик відповідача є 05 листопада 2019 року та можливим розглянути справу за її відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

-3-

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

Відповідно до ч.2ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статті 525,612,625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

-4-

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом установлено, що 13 травня 2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві позичальника нарахування відсотків, пені та штрафу не зазначено.

Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, на які посилався позивач як доказ нарахування заборгованості, ОСОБА_1 не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 13 травня 2013 року шляхом підписання Анкети-заяви.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відсотки за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. А тому висновок суду про відсутність підстав у Банку на стягнення з відповідача заборгованості за неустойкою є правильним.

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що в даному випадку не може бути взята до уваги правова позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки на думку апелянта вона висловлена в конкретній справі за інших правовідносин, коли відповідачем заперечувалися Умови та правила, як погоджені сторонами у належний спосіб, виходячи з наступного.

Виходячи з аналізу текстів постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року та позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду у даній справі, а саме аналізу предмета, підстав позову та учасників правовідносин, вони є подібними. При цьому в обох справах надані банком до позовної заяви та розрахунку заборгованості за кредитним договором Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не підписані відповідачами.

Дана справа розглядалася судами першої та апеляційної інстанції без участі відповідачки. Про час та місце розгляду справи вона повідомлялася хоч і у передбачений законом спосіб, а саме за місцем реєстрації, але особистої участі у розгляді справи вона не приймала та не стверджувала про те, що вона була ознайомлена саме з наявним в матеріалах справи Витягом з умов та правил банківських послуг в Приватбанку, що вони їй були зрозумілі, що саме наявні в матеріалах справи Умови та правила вона мала на увазі, підписуючи анкету-заяву.

За такого, посилання позивача на те, що відповідачка не заперечувала проти того, що наявні в матеріалах справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку є складовими укладеного між нею та банком кредитного договору, за умови, що зазначений Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підписані відповідачкою, є суб`єктивним тлумаченням позивача позиції відповідачки з цього приводу, не підтвердженим матеріалами справи.

Доводи в письмових поясненнях про те, що місцевий суд оскарженим рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

-5-

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

За такого, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_3 О № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Зокрема, щодо правових наслідків порушення зобов`язання.

Що ж стосується висновку суду про стягнення з відповідача у частковому розмірі заборгованості за тілом кредиту у сумі 5 134,04 грн., то він є хибним.

Згідно з розрахунком та випискою по рахунку АТ КБ «Приватбанк» за період з 01 січня 1999 року по 16 жовтня 2019 року за кредитним договором утворилася заборгованість за кредитом у сумі 6 720 грн. 42 коп., яка складається з тіла кредиту на звітну дату у сумі 5 134 грн. 04 коп. та тіла кредиту, простроченого на звітну дату в сумі 1 586 грн. 38 коп.

Виписка по рахунку та довідка про отримання відповідачем кредитних карток свідчать, що ОСОБА_1 за період дії договору отримувала дві карти: 15 жовтня 2014 року строком дії до грудня 2017 року та 18 серпня 2017 року строком дії до травня 2021 року. Операції по рахунку доводять, що вона активно користувався кредитними коштами, але своєчасно заборгованості за кредитом у сумі 6 720 грн. 42 коп. не погасила.

Отже, у Банку є право на стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у вказаній сумі. Суд першої інстанції помилково вважав про відсутність у позивача права на стягнення простроченого кредиту. Оскільки договір, що розглядається, є договором з щомісячною сплатою кредитного платежу, і відповідач належними чином його не виконував, тобто не сплачував щомісячний платіж у повному обсязі, то є закономірною наявність заборгованості як по поточній сумі кредиту, так і по простроченій.

За такого, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення позовної вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення тіла кредиту підлягає зміні в бік збільшення стягнення до 6 720 грн. 42 коп.

-6-

Оскільки рішення суду змінено, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України зміні підлягають судові витрати по справі. Виходячи з задоволення позовних вимог Банку на 54, 75%, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: у сумі 1 051 грн. 75 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції та у сумі 1 577 грн. 62 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Дія рішення суду першої інстанції в незмінній частині підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст.374,376,382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення тіла кредиту та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 13 травня 2013 року у вигляді тіла кредиту у сумі 6 720 грн. 42 коп. та судовий збір у сумі 1 051 грн. 75 коп.

Поновити виконання заочного рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2019 року, у незміненій після апеляційного перегляду частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1 577 грн. 62 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року.