Провадження № 2/750/189/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді Карапута Л.В.

секретаря Пишенко М.М.,

за участю позивача, представника позивача ОСОБА_1., відповідача, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

29.10.2018 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт незаконного проникнення ОСОБА_4 до житлового приміщення ОСОБА_3 та незаконного її виселення із житла розташованого за адресою: АДРЕСА_1; для відновлення становища, яке існувало до порушення прав ОСОБА_3 зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 житлом (житловим будинком), шляхом вселення ОСОБА_3 до частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та повернення їй раніше займаних нею приміщень: (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м. і звільнення цих приміщень від своїх речей, повернення їй комплекту ключів; встановити порядок користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 та виділити у користування ОСОБА_3 приміщення: (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м., а ОСОБА_4 приміщення: (1-5) - кімнати площею 7,7 кв.м., (1-6) - кімнати площею 13,0 кв.м., (1-7) - кухні площею 7,1 кв.м., (І) - веранди площею 6,3 кв.м. Надвірні споруди: «В» - льох цегляний; «Б» - сарай дерев'яний; «Д» - сарай дерев'яний; «Г» вбиральня дерев'яна залишити у загальному користуванні; заборонити ОСОБА_4 самовільне входження до житла ОСОБА_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 20000,00грн.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Позивач пояснила суду, що спірний будинок по АДРЕСА_1 з двома окремими входами, другий вхід до будинку з прибудови А2. Ключ від будинку позивач має і має вільний доступ до будинку, проте приходить в будинок, коли не має в ньому відповідача. Майже кожний день відвідує будинок та перевіряє в ньому наявність речей та лічильників. В будинку ніхто не мешкає, проте позивач не може проживати з відповідачем, оскільки він являється сторонньою особою. З 10.12.2015 року позивач мешкає в квартирі з АДРЕСА_2 із за страху за своє життя змушена залишити будинок. Порядок користування вказала, що не потрібно встановлювати, оскільки буде боятися там жити. Про виділ в натурі будинку позивач не зверталася. Відповідач в 2012 та 2014 роках перед новим роком погрожував про її виселення.

Після оголошеної в справі перерви, позивач та її представник в судове засідання не з'явилися двічі, причини неявки суду не повідомили.

Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Відповідач ОСОБА_4 суду пояснив, що у спірному будинку він не проживає, оскільки там немає для цього умов. У 2015 році до договору дарування було внесено зміни та доповнення, так як 3/7 частини будинку були виділені ще попередньому власнику в натурі, проте при укладенні договору дарування частини будинку це не було вказано у договорі. Крім того, вказав, що в його частині будинку немає газу, оскільки ОСОБА_5 перешкоджає йому в проведенні газопостачання та не надає на це згоди. У спірному будинку знаходяться речі як ОСОБА_3, так і його речі. Домовитися про користування спірним будинком він з ОСОБА_3 не може. Посилання позивача на те, що він зламав замки у дверях вважає безпідставними та пояснив, що коли він отримав технічні документи на свою частину будинку, ОСОБА_3 у його присутності та присутності свого сина та поліції повідомила, що в неї немає ключів від вхідних дверей та відмовилася їх відкривати. Після цього він дав гроші сину позивача, той купив замок, він його поміняв та дав примірник ключів ОСОБА_3 при свідках. Крім того, зазначив, що оскільки, попередній власник спірного будинку ОСОБА_6 проживала в Російській Федерації, ОСОБА_3 користувалася всім будинком, проте, після того як він набув право власності на 5/7 частин будинку, 3/7 з яких виділено йому в натурі, а 2/7 перебувають у спільній власності з позивачем, вважає, що 5/7 частини будинку є його власністю, а тому він має таке ж саме право, як і позивач користуватися нею.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що у власності позивачки перебуває 2/7 частини зазначеного домоволодіння, набутого нею у власність на підставі договору дарування від 30 листопада 2007 року. Зазначені частки подаровані їй ОСОБА_7, який отримав у спадщину 2/7 частин житлового будинку з надвірними спорудами на підставі заповіту, посвідченого Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою 01.06.1999 р., згідно свідоцтва про право на спадщину від 07.09.2007 року.

Інша частина будинку, а саме 5/7 частини належали ОСОБА_6, з яких 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами набуті у власність на підставі Договору дарування, посвідченого 27.12.1994 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, а 2/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами набуті у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.02.2009 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932. Право власності на 2/7 частини житлового будинку зареєстровано 19.03.2009 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 18516575.

Відповідно до Договору дарування, посвідченого 27.12.1994 року та укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла в дар 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями. Вказаний будинок набутий дарувальником на підставі: рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.04.1974 року та зареєстрований в Чернігівському МБТІ 20.12.1994 року за № 5783; договору дарування, посвідченого першою Чернігівською держнотаріальною конторою 15.10.1982 року за № 1-67 та зареєстрованого в Чернігівському МБТІ 22.10.1982 року за № 5783. Зазначено, що відчужуються кімнати 1-5,1-6 пл.7.7. кв.м.,13.0 кв.м., кухню пл.7.1 кв.м., веранда 1 пл.6.3 кв.м.,жилої площі 20.7 кв.м.

01 квітня 2011 року ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 належні їй на праві власності 5/7 частини будинку на підставі Договору дарування, право власності зареєстроване в державному Реєстрі 12.04.2011, номер запису 5783, реєстраційний № 18516575.

Згідно пункту 1 Договору дарування від 01.04.2011 Дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого, належні їй на праві власності 5/7 (п'ять сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Житловий будинок, 5/7 (п'ять сьомих) частин якого відчужуються, дерев'яний, літ.»А-1», має в цілому 37,1 кв.м. житлової площі, 62,6 кв.м. загальної площі. З надвірних споруд є: сарай, дерев'яний літ. «Б», погреб, цегляний, літ. 1«В», сарай, дерев'яний, літ. «Д», вбиральня, дерев'яна, літ. «Г».

Згідно пункту 2 Договору дарування від 01.04.2011 Нерухоме майно належить дарувальнику таким чином: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами належать дарувальнику на підставі Договору дарування, посвідченого 27.12.1994 Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.01.1995, записаного в реєстрову книгу № 117 за реєстровим № 5783; 2/7 (дві сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами належать дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.02.2009 Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932. Право власності на 2/7 (дві сьомих) частини житлового будинку, зареєстровано 19.03.2009 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 18516575, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22207644, виданого Комунальним підприємством «ЧМБТІ» Чернігівської обласної ради, номер запису 5783 в книзі № 117.

23 липня 2015 року між ОСОБА_6 від імені якої діяла ОСОБА_9 та ОСОБА_4 був укладений Договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 (п'яти сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, про наступне: 1. Сторони дійшли згоди внести зміни та доповнення до першого абзацу пункту 1. Договору дарування та викласти його в наступні редакції: 1. Дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого належні їй на праві власності 5/7 (п'ять сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з яких: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 16 пл.7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв.м., житловою площею 20,7 кв;м., а 2/7 (дві сьомих) частини - ідеально. 2. Сторони Дійшли згоди доповнити пункт 2. Договору дарування наступним: «що складаються з: кімнати 1-5, 16 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл: 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв.м., житловою площею 20,7 кв.м. та викласти пункт 2. Договору дарування в наступній редакції: 2. Нерухоме майно належить дарувальнику таким чином: 3/7 (три сьомих) частини, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що складаються з кімнати 1-5, 16 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв:м., житловою площею 20,7 кв.м., належать дарувальнику на підставі Договору дарування, посвідченого 27.12.1994 Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.01.1995, записаного в реєстрову книгу № 117 за реєстровим № 5783; 2/7 (дві сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудам належать дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.02.2009 Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932. Право власності на 2/7 (Дві сьомих) частини житлового будинку, зареєстровано 19.03.2009 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 18516575, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22207644, виданого Комунальним підприємством «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, номер запису 5783.

Даний житловий будинок має в цілому 62,6 кв.м. загальної площі з них 37,1 кв.м. житлової площі. При будинку є надвірні споруди, визначені і технічному паспорті, виданому Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації, під літерами: дерев'яний сарай - літ. Б; погріб цегляний - літ. В; дерев'яний сарай - літ Д; вбиральня дерев'яна літ. Г. відповідно до даного технічного паспорту загальна площа присадибної ділянки становить 853 кв.м з них 110 кв.м знаходиться під житловими та не житловими будівлями, 138 кв.м - під двором та 615 кв.м. - під садом.

На даний час домоволодіння та земельна ділянка нерозподілені в натурі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.06.2012 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділення в натурі 2/7 частин житлового будинку №4 з відповідною частиною надвірних споруд, розташованих по АДРЕСА_1 зі спільної часткової власності, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 11.12.2012 року, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.06.2012 року залишено без змін.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.09.2013 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділення в натурі на праві особистої власності 5/7 частин житлового будинку АДРЕСА_1, із яких: 3/7 частин житлового будинку складається з кімнат 1-5, 1-6, площа 7,7 кв.м., та 13 кв.м., кухня 1-7 площею 7,1 кв.м., веранда 1 площею 6,3 кв.м; 2/7 частин житлового будинку складається з кімнат 1-2, 1-4 та частин кімнати 1-3, та надвірних будівель - погребу цегляного, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 15.11.2013 року, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.09.2013 року залишено без змін.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.09.2013 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення в частину будинку, що знаходиться в спільній частковій власності АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від будинку, відмовлено.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.06.2013 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Чернігівська міська рада, про усунення перешкод у користування власністю та земельною ділянкою - задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 відбудувати пошкоджені двері погребу позначеного в технічній документації літерою «В», який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні спільним майном, а саме погребом позначеним в технічній документації літерою «В», який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_3 ключів та вільного доступу до входу. Зобов'язано ОСОБА_4 прибрати дерев'яний щит від вікна коридору позначеного в технічній документації «1-2» домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 Відновити порядок користування земельною ділянкою, зобов'язавши ОСОБА_4 усунути перешкоди у користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1, шляхом знесення самочинно збудованого паркану, двох собачих будок. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 500 гривень моральної шкоди. В решті вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 13.07.2013 року, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.06.2013 року залишено без змін.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.03.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділення в користування 3/7 частин та 2/7 частин житлового будинку АДРЕСА_1, встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні будинком та земельною ділянкою та стягненні моральної шкоди, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 05.05.2015 року, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.03.2015 року залишено без змін.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.01.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину будинку, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 31.03.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.01.2016. Вказаними судовими рішеннями було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в тому числі і щодо визнання договору про внесення змін та доповнень від 23.07.2015 року до договору дарування від 01.04.2011 року недійсним. При цьому судовими рішеннями було встановлено що набуття ОСОБА_4 права власності на спірне домоволодіння в розмірі 5/7 із визначенням конкретних приміщень що становлять 3/7 частини домоволодіння є законними та такими, що відповідають приписам ЦК України, при цьому ОСОБА_3 не являючись стороною оскаржуваного договору по справі не довела належними та допустимими доказами факту наявності порушення її прав та інтересів.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 11.02.2019 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.10.2018 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_9, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про тлумачення умов договору, визнання договору про внесення змін та доповнень до договору дарування частково недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Допитана в судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_3 суду повідомила, що у її користуванні перебували кімнати А 1.1. (кухня), А 1.2. (коридор), А 4.3 та А 1.4, загальною площею 28,5 кв.м. У серпні 2015 року ОСОБА_4 показав їй договір змін до договору дарування від 2011 року, на основі яких він зробив технічних паспорт на АДРЕСА_1, на виготовлення якого вона як співвласник згоди не давала. Крім того, вимагав, щоб вона надала йому ключі, оскільки вона проживає у його власності. У серпні місяці ОСОБА_4 зламав замок від вхідних дверей і заніс речі в кімнату, де я спала, у зв'язку з чим вона могла туди зайти та попередив, щоб вона не чіпала його речі. 09 грудня 2015 ОСОБА_4 влаштував штурм, оскільки свідок не впускала його до своєї частини будинку, так як він вважав, що його частина будинку належить тільки йому, а моя - це є спільна власність. Я відмовилася відкривати двері, після чого була викликана група, яка зламала вхідні двері. 10 грудня 2015 року вона пішла в поліцію, щоби подати заяву по факту незаконного зламу моїх дверей, у цей час як раз подзвонив син та повідомив, що ОСОБА_4 разом із групою людей увірвався до будинку та заніс туди свої речі. Коли вона приїхала з поліції до будинку, то ОСОБА_4І повідомив їй, що з нею буде проживати ОСОБА_1, який був для мене чужою людиною та вона не могла з ним проживати. Після цього інциденту 10 грудня 2015 року вона виїхала з цього будинку та припинила там проживати. ОСОБА_4 поставив новий замок в двері та дав їй ключі, які вона взяла та на даний час періодично, коли не має ОСОБА_4, оскільки вона його боїться, відвідує будинок, оскільки там знаходяться її речі та лічильники. Крім того, зазначила, що 2 квітня 2011 року вона закрила прохід між кімнатами 1.5. та коридором 1.2 ломом та завісила тканиною і так проживала. До серпня 2015 року речей ОСОБА_4 у будинку не було. Спірним будинком вона почала користуватися з лютого 1999 року, коли її свекруха, яка була власником будинку, дала їй ключі та дозволила користуватися будинком, а сама поїхала проживати до Російської Федерації та повідомила її, що коли повернеться то вони поділять усе почесному.

Постановою про закриття кримінального провадження від 31.08.2015 року, щодо умисного пошкодження 25.08.2015 року дверей будинку АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_3, закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 44).

Згідно заяви ОСОБА_3 внесено до ЄРДР кримінальне провадження за фактом зламання замків вхідних дверей, проникнення 10.12.2015 року ОСОБА_4 до житла ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1, куди заніс свої особисті речі та проживає в її господарстві, безпідставно вселивши невідому заявниці особу (а.с. 46).

Згідно заяви ОСОБА_3 внесено до ЄРДР кримінальне провадження за фабулою 16.12.2015 до ЧВП надійшла заява ОСОБА_3 щодо проведення перевірки по факту пошкодження її майна та невиконання рішення суду з боку ОСОБА_4, що мало місце 10.12.2015 року (а.с. 45).

Відповідно до ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 150 цього ж кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності зі статтею 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За положеннями ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з положень ст.ст. 183, 367 ЦК України та п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» відповідно яким, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Крім того, керуючись роз'ясненню у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділена відокремлена частина будинку, яка відповідає розміру часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин справи може провести його зі міною ідеальних часток і присудження грошової компенсації учасникові спільної власності, частка якого зменшилася.

Право на звернення з позовом про встановлення порядку користування домоволодінням ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 358 ЦК України, згідно яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, хоча при визначенні порядку користування майном у праві спільної часткової власності і не припиняється право спільної часткової власності, але при цьому не повинно порушуватися чи обмежуватися право власника на користування майном, що входить до змісту права власності.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.03.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділення в користування 3/7 частин та 2/7 частин житлового будинку АДРЕСА_1, встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні будинком та земельною ділянкою та стягненні моральної шкоди, відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаним рішенням суду з правових підстав ст. 358 ЦК України, позовні вимоги в частині визначення порядку користування будинком та надвірними будівлями ОСОБА_4 відмовлено.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства(ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що позивач фактично користується будинком, має від будинку ключі, майже щодня відвідує будинок, не була виселена з будинку відповідачем, а змінила місце свого проживання через неможливість проживання разом з ОСОБА_4, який являється співвласником спірного будинку, тому суд доходить висновку про відсутність підстав для встановлення факту незаконного проникнення ОСОБА_4 до будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 у спірному будинку з часу набуття права власності не мешкав, тому не відбулося з боку відповідача ОСОБА_4 незаконного виселення із будинку ОСОБА_3, остання, як встановлено судом, сама залишила своє місце проживання через неможливість проживання в будинку, який є спільною сумісною власністю, а тому відсутні підстави для вселення останньої до будинку та повернення раніше займаних приміщень, а саме (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м. і звільнення цих приміщень від своїх речей, повернення їй комплекту ключів(1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м. і звільнення цих приміщень від речей, оскільки вказані приміщення не були виділені позивачу в натурі.

Також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 в частині виділення їй у користування приміщення: (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м., а ОСОБА_4 приміщення: (1-5) - кімнати площею 7,7 кв.м., (1-6) - кімнати площею 13,0 кв.м., (1-7) - кухні площею 7,1 кв.м., (І) - веранди площею 6,3 кв.м. Надвірні споруди: «В» - льох цегляний; «Б» - сарай дерев'яний; «Д» - сарай дерев'яний; «Г» вбиральня дерев'яна залишити у загальному користуванні, оскільки не надано належних доказів щодо можливості такого виділу, який би відповідав часткам, що належать сторонам на праві власності.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що будинок фактично з двома входами, проте всередині будинок містить вільні проходи між кімнатами, не розділений, тому вимоги позивача в частині заборонити ОСОБА_4 самовільне входження до житла ОСОБА_3, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 не можуть бути задоволені з підстав їх спільної часткової власності на даний будинок.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Представник позивача в судовому засіданні обґрунтовуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди зазначила, що така шкода заподіяна з боку відповідача, а саме позбавлення житла та можливості користуватися майном та речами, які залишились в будинку, що належить позивачу.

Проте позивач в судовому засіданні зазначила, що має ключі та вільний доступ до будинку, проте не бажає проживати в ньому через небажання спільно проживати зі сторонньою особою - відповідачем по справі, який не мешкає у спірному будинку, а тому за таких підстав в задоволенні позовних вимог з підстав заявлених позивачем про стягнення компенсації за моральну шкоду, слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

При цьому, суд вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката повинен бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на участь в судових засідання, ознайомлення з матеріалами справи та значенням справи для сторони.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином з позивача на користь відповідача підлягають частковому стягненню в розмірі 2000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити певні дії, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 2000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено 05.03.2019.

Суддя Л.В. Карапута