Номер провадження: 22-ц/813/2487/19
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за участю третьої особи - органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

10.05.2018 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на боці відповідача залучено орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), третя особа: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 9) про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.12.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, за участю третьої особи - органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.12.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеди С.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, за участю третьої особи - органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2015 року, виданого Савранською районною державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

1 лютого 2014 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_3

2 березня 2016 року ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Проте, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України).

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Отже, до даних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає втрату права на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Так, на підтвердження факту тривалого не проживання відповідачки з дитиною за адресою спірної квартири, позивач посилався на Акт Начальника дільниці КП ЖКС «Вузовський» від 26.10.2017 року, згідно якого громадяни ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем своєї реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з травня 2016 року (а.с. 12).

При цьому, у своїх відзивах на позовну заяву та на апеляційну скаргу, відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала факт не проживання в спірній квартирі та пояснила, що це викликано тим, що позивач чинить перешкоди користування спірною квартирою, однак жодних доказів на підтвердження факту перешкод з боку позивача, відповідачем ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції не було надано.

Крім того, до відзиву на позовну заяву, відповідачка додала копію Договору Оренди приміщення, з якого вбачається, що ОСОБА_2 проживає в м.Біляївка Одеської області з 05.02.2017 року (а.с. 57).

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 також підтвердила факт не проживання її с малолітнім сином у спірній квартирі, пояснивши , що вона добровільно покинула квартиру позивача, у зв`язку з конфліктами, які виникали після розпаду сім`і.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що сторонами визнаний факт не проживання відповідачки з дитиною у спірній квартирі понад 1 рік.

Відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Предметом доведення у спірних правовідносинах мають бути обставини відсутності відповідачів без поважних причин у житловому приміщенні за місцем реєстрації понад встановлений ч.2 ст. 405 ЦК України строк та фактичне їх постійне проживання в іншому помешканні.

Враховуючи зазначені обставини, слід дійти висновку, що ОСОБА_2 є такою , що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки понад рік не проживає без поважних причин за місцем реєстрації.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Разом з тим, що стосується позовних вимог щодо визнання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.,1,2.3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

За змістом ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відтак, у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) Верховний Суд в постанові від 27 грудня 2018 року зазначив, що скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що малолітній ОСОБА_5 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Тому, позовні вимоги та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскільки з травня 2016 року малолітній ОСОБА_3 не проживає в належній йому квартирі та зареєстрований у ній лише формально, тому він вважається таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеним, оскільки через свій вік ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом.

Право користування дитиною належним її батькам житлом охороняється законом.

Таким чином, Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) сформував два важливі висновки:

1) дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом;

2) незважаючи на визначення місця проживання дитини за рішенням суду з одним з батьків, фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Як встановлено судом апеляційної інстанції малолітній ОСОБА_3 набув право користування спірною квартирою як член сім`ї власника відповідно до статей 29, 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігає це право до поки є членом сім`ї власника квартири, незалежно від того.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Слід зазначити, що право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» (від 20 листопада 1989р.) із змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995р.

Так, згідно із вищевказаною Конвенцією, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З урахуванням наведеного, оскільки малолітній ОСОБА_3 набув права користування цією квартирою, як член сім`ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» тому він зберігає це право протягом часу реєстрації та проживання його батька в цій квартирі.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення, яке не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В решті позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.11.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда