Дата документу 06.03.2019 Справа № 333/6931/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/6931/18Головуючий у 1-й інстанції Стоматов Е.Г.
Пр. № 22-ц/807/1301/19Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 06.03.2015 року в розмірі 205375 доларів США, а також судовий збір.

Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року (а.с. 20) вищезазначену позовну заяву позивача у цій справі визнано неподаною та повернуто позивачеві.

ОСОБА_4 погоджуючись із зазначеною ухвалою судді суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 24-25) просив ухвалу судді суду першої інстанції у цій справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї заяви визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 28).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 08 лютого 2019 року (а.с. 29), справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України.

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 2 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_3 не скористалась своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, визнаючи неподаною та повертаючи вищезазначену позовну заяву позивачеві у цій справі, керувався ст. 185 ч. 3 ЦПК України та виходив із такого.

13.12.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд: стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 205375 доларів США та, крім того, стягнути з відповідача на його користь судовий збір.

Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2018 року вказана позовна заява була залишена без руху, як така, що подана з порушенням вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити вичерпний перелік вимог до форми та змісту позовної заяви.

У відповідності до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобовязаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору.

В порушення вищезазначених вимог цивільного процесуального законодавства позивачем не долучено до матеріалів позовної заяви доказів того, що він звертався до відповідача з вимогами про повернення заборгованості за договором позики в порядку досудового врегулювання спору.

Таким чином, позивачу необхідно надати докази звернення до відповідача з відповідними вимогами про врегулювання спору в досудовому порядку з підтвердженням вручення даних вимог відповідачу.

За таких обставин, суддя позбавлений можливості відкрити провадження за матеріалами даної позовної заяви у їх первісному вигляді, як такими, що складені в неналежному обсязі, необхідному для правильного і своєчасного розгляду і вирішення справи у визначений законом строк.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Для усунення зазначених в ухвалі недоліків судом позивачу був встановлений строк, який не може перевищувати десяти днів з моменту отримання копії ухвали суду.

На виконання ухвали судді від 14.12.2018 року, 09.01.2018 року в межах строку для усунення недоліків від позивача надійшла заява про усунення недоліків, з якої вбачається, що з письмовою вимого до відповідача про повернення коштів за договором позики він не звертався, у звязку з чим суддя приходить до висновку, що позивачем не усунуті недоліки позовної заяви, викладені по тексту ухвали судді від 14.12.2018 року, оскільки не надано доказів досудового врегулювання спору.

Згідно ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони чи обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Із зазначеного слідує, що повернення позовної заяви у відповідності до ст. 185 ЦПК України не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не позбавляє права позивача на повторне звернення до суду із позовом.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Так, дійсно в силу вимог ст. 175 ч. 3 п. 6 ЦПК України позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обовязків досудовий порядок урегулювання спору (!).

Встановлено, що позивачем ОСОБА_2 в його вищезазначеній позовній заяві (вх. номер суду від 13.12.2018 року, а.с.2 зворот) було зазначено, що «Станом на день направлення до суду даного позову відповідач суму позики позивачу не повернув, причини невиконання зобовязань не повідомив і на зв'язок не виходить».

Для даної категорії справ (стягнення заборгованості за договором позики) законом не визначено обовязків досудового порядку урегулювання даного спору.

Так, відповідно до ст. 1049 ч. 1 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Додана до позовної заяви позивачем у цій справі розписка позичальника ОСОБА_3 (а.с.8) містить строк, в який позичальник зобов'язаний був повернути позикодавцеві позику: «частинами по 20% від суми липень, вересень, листопад 2016 року».

Як передбачено ст. 530 ч. 1 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції безпідставно вважав, що для даної справи (спору, що виник із договору позики) законом визначений обовязок досудового порядку урегулювання спору, та безпідставно залишив без руху вищезазначений позов позивача при вищевикладених обставинах у цій справі ухвалою від 14 грудня 2018 року (а.с. 13) з підстав порушення вимог ст. 175 ч. 3 п. 6 ЦПК України.

Проте, позивач ОСОБА_5 все одно у встановлений суддею суду першої інстанції строк надав заяву про усунення недоліків (а.с. 18), в якій додатково зазначав, що «ним заходи досудового врегулювання спору із відповідачем ОСОБА_4 здійснювались», підстави для залишення його вищезазначеної позовної заяви без руху у цій справі відсутні, позовна заява відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України.

Апеляційним судом встановлено, що при вищевикладених обставинах, позивач ОСОБА_2 не зобовязаний був звертатись до відповідача в порядку досудового врегулювання спору, та, відповідно, зазначати у своїй вищезазначеній позовній заяві чи надавати до неї суду першої інстанції будь-які докази на підтвердження звернення до відповідача з відповідними вимогами про врегулювання спору в досудовому порядку з підтвердженням вручення даних вимог відповідачу.

Проте, суд першої інстанції не звернув на це вищезазначене належної уваги та помилково визнав вищезазначену позовну заяву позивача у цій справі неподаною та повернув останню позивачеві ухвалою від 14 січня 2019 року (а.с. 20).

Відповідно до ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Так у справі "Belletv. France" Європейський Суд з прав людини зазначав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 ґрунтуються на законі та наявних у цій справі доказах.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали судді, що перешкоджає подальшому розгляду цієї справи, та в силу вимог ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду (вирішення питання) до суду першої інстанції.

ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_2 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду було сплачено судовий збір у сумі 384,20 грн. (а.с. 23).

Однак, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, повязаного із розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції у подальшому за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 12, 141, 367, 369, 371-372, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року у цій справі скасувати.

Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 06.03.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_6ОСОБА_7