Справа № 346/3019/18
Провадження № 2/346/169/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого судді Веселова В.М.,

секретаря Максим`юк М.А.,

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Лубіва Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_3 до Печеніжинської селищної ради Об'єднаної територіальної громади про зобов'язання внесення запису до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом в якому зазначив, що за результатами таємного голосування та на підставі рішення сесії № 121-6/2016 від 10.03.2016 року він був обраний на посаду старости с. Сопів Печеніжинської селищної ради об'єднаної територіальної громади.

Згідно рішення сесії від 11.08.2017 року № 1217-20/2017, його з 11.08.2017 року було звільнено у зв'язку із достроковим припиненням повноважень старости с. Сопів, згідно п. 1 ст. 79-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування». Однак, в порушення норм визначених КЗпП України при звільнення йому не була видана трудова книжка,. Він неодноразово звертався з вимогою видати трудову книжку, однак його усні звернення залишалися без задоволення. 20.12.2017 року він повторно звернувся із письмовою заявою, яка також залишилася без відповідної реакції та задоволення і лише листом від 05.05.2018 року, яке він отримав 08.05.2018 року його запрошено отримати трудову книжку, проте прибувши представник відповідача відмовився видати трудову книжку доки він не підпише певного роду документи, підписання яких не входило до його повноважень та не передбачені законом. І тільки після повторного письмового звернення від 05.06.2018 року він отримав трудову книжку без підписання документів які вимагав представник позивача. Вказує, що на його вимогу віддати йому трудову книжку саме в день звільнення або на наступний день, відповідальний працівник сільської ради відповіла, що книжку він отримає тільки після того, як підпише відповідні акти прийомки-передачі майна. Однак, цього майна в натурі не було, відповідно він відмовився підписувати такі акти.

Таким чином, оскільки трудову книжку йому було видано тільки 05.06.2018 року, не зважаючи на те що він звільнився ще 11.08.2017 року, що призвело до позбавлення його засобів до існування , оскільки він не мав можливості працевлаштуватися без трудової книжки, ця ситуація викликала в нього душевне хвилювання, позбавила сну, спокою, хвилювання за своє майбутнє, та позбавила гарантованого Конституцією України права на працю, а тому вважає, що з відповідача слід стягнути моральну шкоду, яку виходячи з принципу розумності та спів розмірності оцінює в 50 000 грн.

На даний час у нього відсутній чіткий розрахунок його середньої заробітної плати, на адвокатський запит надісланий ще 29.06.2018 року відповідь від відповідача не надійшла а тому він вважає, що сума яку слід стягнути з відповідача за часу вимушеного прогулу становить 6 000 грн.

Просить зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки, зазначивши датою звільнення 05.06.2018 року, фактичний день видачі трудової книжки, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Представник відповідача позовну заяву заперечив в повному обсязі. Вказав,що дійсно звільнення позивача було проведено на його прохання у відповідності до норм чинного трудового законодавства, однак позивач сам відмовлявся отримати трудову книжку. Йому неодноразово направлялись відповідні листи з проханням отримати трудову книжку, однак жодної відповіді від позивача не було, за трудовою книжкою він не з'являвся. Трудову книжку він дійсно отримав тільки 5 травня 2018 року, однак виключно з своєї власної вини. Просить у позовних вимогах відмовити. Крім цього, представник відповідача подав письмову заяву про те,що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, як вбачається з матеріалів справи, що не заперечують сторони в справі позивач 11.03.2016 року був обраний на посаду старости с.Сопів Печеніжинської сільської ради Коломийського району. Згідно рішення сесії від 11.08.2017 року №1217-20-/2017, позивача було звільнено з даної посади з достроковим припиненням повноважень старости с.Сопів, згідно поданої ним заяви. Дані факти відображені в трудовій книжці позивача (а.с.18). Однак, в день звільнення з посади та на наступний день після звільнення позивач трудової книжки не отримав. В матеріалах справи є письмове звернення позивача з проханням повернути трудову книжку від 5.06.2018 року з посиланням на письмове звернення від 21.12.2017 року (а.с.11,а.с.48).

Рішенням Печеніжинської ОТГ від 11.08.2017 року (а.с.42) було задоволено заяву позивача(а.с.39,40) про звільнення його з посади старости села. Як вбачається з розпорядження №77-д від 11.08.2017 року,тобто цього ж дня, (а.с.43) , було створено комісію в зв'язку з відмовою позивача отримати трудову книжку з підписанням відповідного акту про відмову позивача в отриманні трудової книжки (а.с.45). В подальшому 17.10.2017 року, 27.11.2017 року,19.01.2018 року,17.04.2018 року,8.05.2018 року,11.05.2018 року (а.с.46,47,49,50,52,53) Печеніжинською ОТГ направлялись відповідні листи позивачу з проханням прибути та отримати трудову книжку.

Згідно до чинного Закон України «Про державну службу»

державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

Однак яія цього Закону не поширюється на: депутатів місцевих рад, посадових осіб місцевого самоврядування.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон України) визначено загальні засади діяльності та статус старости в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 141 Закону України староста є посадовою особою місцевого самоврядування. Права та обов'язки, порядок його звітності, інші питання, пов'язані з діяльністю старости, визначаються у Положенні про старосту, яке затверджується сільською, селищною, міською радою відповідної об'єднаної територіальної громади.

За таких обставин справа підлягає до розгляду за правилам ЦПК України.

У відповідності до ст.47 КЗпПУ Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно ст.48 КЗпПУ трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ст.235 ч.5 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, ч.5 ст. 235 КзпПУ зазначає,що якщо неправильне формулювання звільнення перешкоджає працевлаштуванню працівника,суд одночасно з зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період,який не перевищує одного року. Обов'язок доводити ту обставину,що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню,лежить на працівникові.

Таким чином, стаття 235 КзпПУ, на яку посилається позивач, регулює відносини з повновлення на роботі та зміни формулювання причин звільнення, однак позивач не оскаржує ні причин звільнення та не ставить питання поновлення на роботі,а ставить питання виплати середнього заробітку за весь час неотримання трудової книжки.

У відповідності до статті 256 ЦК України в редакції 2003 року, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся з позовною заявою тільки 2 липня 2018 року, пропустив строк позовної давності, клопотання про його відновлення не подав та не навів причин поважності пропущення строку.

Твердження позивача про те, що він дізнався про своє порушене право тільки після того як отримав трудову книжку і відповідно з цього моменту слід відраховувати строк позовної давності, судом не береться до уваги, оскільки це спростовується матеріалами справи і поясненнями сторін. Адже звільнення позивача відбулось саме на його прохання,він був ознайомлений з рішенням про своє звільнення, відповідно строк позовної давності слід відраховувати з дати , коли позивачу стало відомо про те,що він був звільнений і мав можливість забрати свою трудову книжку.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Нормою ч.3 ст.267 ЦК встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони в спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК, положення якої сформульоване із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який встановлював би інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони в спорі суд не застосовує позовної давності.

Тобто цією нормою встановлено суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони в спорі.

Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні. Отже, без заяви сторони в спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Дана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року №6-3063цс 16.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в постанові №6-17цс17 від 22.02.2017 року зазначено,що факту, який доводить, що позивач не знав про порушення свого цивільного права, недостатньо. Він повинен також довести, що й не міг дізнатися про це.

У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно із чч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого нормами ЦПК , про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Так, позивач дізнався про те, що звільнений 11.08.2017 року, ознайомившись з рішенням Печеніжинської селищної ради. Позивач був ознайомлений з рішенням сесії від 11 серпня 2017 року, яким його заяву про звільнення від виконання обов'язків старости с.Сопів (а.с.42). 11 серпня 2017 року в день звільнення позивачу було запропоновано забрати трудову книжку, однак позивач відмовився її забрати,про що свідчить акт про відмову в отриманні трудової книжки від 11.08.2017 року (а.с.45), позивачу неодноразово направлялись листи з проханням забрати трудову книжку,однак він її забрав тільки 5 червня 2018 року.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, останній виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України» суд вказав, що положення стосовно сплати державного мита для подачі скарги та про забезпечення сторін у справі копіями цієї скарги слугує меті забезпечення належного адміністрування правосуддя. Сторони, яких це стосується, можуть резонно сподіватися що ці правила будуть реалізовуватись на практиці. Не дивлячись на це, такі правила чи їх застосування не повинно радикально позбавляти сторін у справі можливості скаржитись до суду.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У звязку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Тобто, Європейський суд з прав людини вважає обґрунтованими обмеження у праві на подання позовної заяви з метою не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, подання позовної заяви через 1 рік з моменту коли особа дізналась про порушення своїх прав є достатньою підставою для залишення такої заяви без розгляду або відмови в позовних вимогах.

Строк для звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права однак ст. 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення з роботи. У цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд приходить до висновку,що позивач дізнався про порушення його права , отримавши копію рішення про припинення повноважень старости від 11 серпня 2017 року (а.с.42), а тому саме з цього часу слід відраховувати строк звернення з позовом до суду.

Та обставина, що позивач в день звільнення не отримав трудову книжку не дає підстав для висновку про наявність поважних причин пропуску місячного строку звернення з позовом до суду з дня отримання копії наказу про звільнення.

Таким чином позивач звернувся в суд із пропуском строку звернення з заявою за вирішенням трудового спору при звільненні, і підстав для його поновлення судом не встановлено.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Суд зазначає, що позивач не навів переконливих доказів для того, щоб йому поновити строк звернення до суду, так само не надав переконливих доказів того, що відповідач відмовляв йому у видачі трудової книжки. Щодо процедури звільнення позивача то вона була дотримана відповідачем в повному обсязі, саме на прохання позивача.

За таких обставин в позовних вимогах позивача слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.14,16,256,267 ЦК України ст.ст.47,48, 116,233,234, 235 ч.5 КзпПУ, ст.ст.263-268,411 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до Печеніжинської селищної ради Об'єднаної територіальної громади про зобов'язання внесення запису до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 6 березня 2019 року.

Суддя Веселов В. М.