ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 648/1102/19 Головуючий в І інстанції Кусік І.В.
Номер провадження 22-ц/819/1147/2019 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Ігнатенко П.Я.,
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Кусік І.В. від 22 травня 2019 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Суворовського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області та про встановлення дійсного розміру заборгованості,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, посилаючись на те, що на виконанні Суворовського ВДВС м. Херсона ГТУЮ у Херсонській області (далі Суворовський ВДВС) з 07 червня 2016 року знаходиться виконавче провадження № 51349774 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Білозерським районним судом Херсонської області від 15.04.2010 року у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на утримання сина ОСОБА_3 . На її думку, загальний розмір нарахованої заборгованості станом на 31.10.2018 року складає 67300, 47 грн.

У відповідності до розрахунку органу ВДВС станом на 31.10.2018 року розмір заборгованості боржника зі сплати аліментів визначено в сумі 56 000 грн. Вважає такий розрахунок передчасним, оскільки тільки за наявності оригіналів квитанцій із призначенням платежу «аліменти» можна встановити часткове погашення боржником заборгованості по аліментах і лише за 2018 рік у розмірі 2100 грн. Стверджує, що грошові кошти, які зазначаються у квитанціях за 2010-2017 роки, що були надані ОСОБА_2 у січні 2019 року органу ДВС не можуть враховуватися при визначенні розміру заборгованості по аліментах, оскільки боржником не було надано оригінали цих квитанцій. Крім того, здійснення ОСОБА_2 переказів грошей у період з 2010 року по 2017 рік є компенсацією батьком додаткових витрат на утримання його дитини, про які вона просила у зв`язку з додатковим навчанням та репетиторством, частими хворобами, проходженням ЛФК, отриманням стоматологічних послуг, відпочинком та інше.

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 22 травня 2019 року в задоволенні скарги та встановленні судом розміру заборгованості по аліментах відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність рішення суду нормам матеріального права та обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що судом безпідставно не враховано доводи, якими вона мотивувала своє звернення до суду. Визнає часткове погашення боржником заборгованості по аліментах лише за 2018 рік в розмірі 2100 гривень, з урахуванням яких нарахована раніше заборгованість зменшилася до 65 200,47 гривень.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець Суворовського ВДВС Пономаренко І.О. вказує, що посилання скаржника на те, що надані ОСОБА_2 квитанції не містять вказівки на призначення платежу не є підставою для їх неврахування, оскільки такої вимоги до боржника при пересиланні аліментів законодавством не встановлено. Докази того, що кошти були сплачені як компенсація додаткових витрат на утримання дитини, а не в рахунок аліментів у матеріалах справи відсутні і боржник категорично заперечує про наявність будь-яких домовленостей зі скаржником з цього питання.

Крім того вказує, що ОСОБА_1 не зазначено неправомірних дій державного виконавця при обчисленні ним розміру заборгованості за виконавчим листом №2-168/2010, у зв`язку з чим просить відмовити їй у розгляді скарги на дії державного виконавця, так як розмір заборгованості за аліментами, у разі виникнення спору, вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Разом з тим, вважав за можливе зменшити розмір заборгованості ОСОБА_2 з урахуванням квитанцій за 2011, 2012 роки, які були надані державному виконавцю і суду в оригіналах.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, заслухавши пояснення сторін у справі, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено, а судом не встановлено неправомірності дій державного виконавця при визначенні ним дійсного розміру заборгованості за виконавчим листом № 2-168/2010, а також факту порушення державним виконавцем прав скаржника, як стягувача за виконавчим листом, а тому суд дійшов висновку, що оскаржувані дії державного виконавця були вчинені відповідно до закону, в межах його повноважень.

З таким висновком суду першої інстанції суд апеляційної інстанції повністю погодитися не може з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 15 квітня 2010 року Білозерським районним судом Херсонської області на підставі рішення по справі № 2-168/2010 було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх його видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 17.11.2009 року.

З 07.06.2016 року на виконанні Суворовського ВДВС знаходиться виконавче провадження №51349774 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Білозерським районним судом Херсонської області від 15.04.2010 року у справі № 2-168/2010 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 .

З матеріалів справи вбачається, що за розрахунком державного виконавця Суворовського ВДВС станом на 01.10.2017 року заборгованість ОСОБА_2 за вказаним вище виконавчим документом складає 44 825, 92 грн. З урахуванням наданих боржником квитанцій, якими підтверджується сплата у 2010 році 900 грн, у 2011 році 2850 грн., у 2012 році 2850 грн., у 2015 році 2300 грн. та донарахування заборгованості за період з 01.10.2017 року по 31.10.2018 року в сумі 22 474, 55 грн. було визначено заборгованість у розмірі 58 400 грн. Після врахування квитанцій за 2017 рік на суму 300 грн. та за 2018 рік на суму 2100 грн. остаточно заборгованість була визначена у розмірі 56 000, 47 грн. (а.с.9).

За наступним розрахунком державного виконавця Пономаренка І.О. заборгованість ОСОБА_2 по аліментам за виконавчим листом № 2-168/2010 з 17.11.2009 року (початок стягнення аліментів за виконавчим листом) по 31.10.2018 року (час, станом на який скаржник просить встановити дійсний розмір заборгованості по аліментам), з урахуванням наданих боржником квитанцій, складає 49 913, 10 грн. Після включення до нарахованої заборгованості штрафу в сумі 14 973, 93 грн. розмір заборгованості складає 64 887, 03 грн. (а.с.21).

Станом на 10.05.2019 року державним виконавцем зроблено новий розрахунок заборгованості, який відмінний від попереднього тим, що розмір заборгованості ОСОБА_2 станом на 01.10.2017 року складає 49 704, 10 грн. У подальшому із цієї суми було виключено на підставі наданих боржником квитанцій: за 2010 рік 1800 грн., за 2011 рік 3450 грн., за 2012 рік 4070 грн., за 2013 рік 5326 грн., за 2014 рік 4337 грн., за 2015 рік 4370 грн., за 2016 рік 300 грн. Таким чином, залишок несплаченого боргу станом на 01.10.2017 року за розрахунком державного виконавця складає 23 651, 10 грн., до якої додано борг, який утворився за час з 17.11.2017 року по 31.10.2018 року в сумі 24 065 грн. і віднято 2400 грн., сплачених за квитанціями у 2017, 2018 роках і загальний розмір заборгованості склав 45 316.10 грн. (а.с.53).

Стягувач вважає, що у державного виконавця були відсутні підстави для зменшення розміру заборгованості в розмірі 49 704, 10 грн., яка утворилася станом на 01.10.2017 року до 23 651, 10 грн. на підставі копій квитанцій та оригіналів, у яких не зазначено призначення платежу.

Таким чином вбачається, що між сторонами у справі, які є учасниками виконавчого провадження виник спір щодо розміру заборгованості по аліментах, а саме правильність розрахунку станом на 01.10.2017 року.

Частиною першою та третьою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Стаття 195 СК України встановлює порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу). Згідно із частиною третьою цієї статті розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

У відповідності до частини восьмої статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 4 розділу ХVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512 ( у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із:

звіту про здійснені відрахування та виплати;

квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником;

заяв та (або) розписок стягувача;

інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості;

інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами, у тому числі й з урахуванням платежів, які підтверджуються копіями квитанцій, і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувані дії державного виконавця, які полягали у врахуванні ним всіх наданих боржником ОСОБА_2 квитанцій, були вчинені ним відповідно до закону, в межах його повноважень.

Разом з тим, вирішуючи спір щодо розміру заборгованості по аліментах, суд повинен проаналізувати надані сторонами докази, які підтверджують сплату аліментів, зокрема спірні квитанції.

Відповідно до статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Здійснюючи перерахунок заборгованості за період з 17.11.2009 року по 31.10.2018 року, державний виконавець враховував, поряд з оригіналами, і копії квитанцій за 2010- 2015 роки, що були надані ОСОБА_2 на підтвердження сплати ним аліментів на утримання сина ОСОБА_5 . Як пояснив боржник, оригінали у нього не збереглися.

З урахуванням викладених вище положень цивільного процесуального законодавства суд апеляційної інстанції вважає неможливим взяти до уваги наявні у справі ксерокопії квитанцій, оригіналів яких не існує.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 надав оригінали квитанцій за 2011 рік на загальну суму 2600 гривень та за 2012 рік на загальну суму 3750 гривень. Скаржник визнала, що ці платежі були нею отримані, проте вона вважає, що це додаткові витрати на утримання дитини, крім того, зазначає, що у вказаних квитанцій відсутнє призначення платежу як аліментів. На підтвердження здійснення решти платежів ОСОБА_2 надав ксерокопії квитанцій та пояснив, що їх оригінали він втратив.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів ст.264 ЦПК України, встановлює чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_2 надав до суду оригінали квитанцій на загальну суму 6350,00 гривень, а інша сторона даного факту не заперечує, суд апеляційної інстанції вважає вірним зарахування вказаних переказів як виплати аліментів ОСОБА_1 .

Посилання скаржника на те, що вказані платежі не містять вказівки, що це саме сплата аліментів, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ці платежі були регулярними, з певною періодичністю, сума виплат співпадає з тою, яку виплачував ОСОБА_2 починаючи з 2009 року (по 300 грн. щомісячно, а також суми, кратні цій цифрі, в залежності від того, за скільки місяців сплачувалося). Доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися про надання останнім коштів для додаткових витрат на дитину, скаржник не надала, а ОСОБА_2 заперечує вказаний факт.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне встановити заборгованість ОСОБА_2 згідно виконавчого листа №2-168/2010, виданого Білозерським районним судом Херсонської області 15 квітня 2010 року станом на 31.10.2018 року в розмірі 58850,47 гривень, виходячи із розрахунку заборгованості, проведеного державним виконавцем, за яким сума боргу в період з 17.11.2009 по 31.10.2018 року становить 67 600. 47 грн., з вирахуванням сум, які підтверджуються оригіналами квитанцій (300 грн., 2100 грн., на суму 3750 грн. за 2011 рік та на суму 2600 грн. за 2012 рік).

Крім того, під час розгляду апеляційної скарги, а саме під час судових дебатів, представником ОСОБА_1 ОСОБА_4 заявлено клопотання про вирішення питання про розподіл судових витрат в сумі 3755,70 гривень та 3338,40 гривень за надані ним юридичні послуги під час розгляду Херсонським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_1

Своє клопотання обґрунтовує наявністю цивільно-правового договору про надання правової допомоги від 03 червня 2019 року, актом наданих послуг від 31 жовтня 2019 року, рахунком-фактурою, довідкою про оплату наданих послуг від 31.10.2019 року на загальну суму 3338,4 гривень, а також договором про надання правової допомоги від 01 жовтня 2019 року, актом №07/2019/1 наданих послуг за договором про надання правової допомоги, рахунком-фактурою та довідкою № 07/2019/1 від 31 жовтня 2019 року на загальну суму 3755,70 гривень.

Вказані вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу).

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується.

Положеннями статті 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат, які пов`язані з професійною правничою допомогою, яка надається лише адвокатом.

Заявник самостійно вирішує питання про вибір свого представника у суді, однак держава гарантує такій особі право на відшкодування витрат на правничу допомогу, надану лише адвокатом. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 759/5037/17.

Згідно Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_4 має право займатися адвокатською діяльністю з 14 вересня 2019 року, а тому витрати на правову допомогу, надану ОСОБА_1 ОСОБА_4 як представником, до моменту здійснення останнім адвокатської діяльності в сумі 3338,40 гривень стягненню не підлягають.

Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яка надавалася ОСОБА_4 під час здійснення адвокатської діяльності, то варто зазначити, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На обґрунтування вказаних витрат суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. (Постанова ВС від 27.06.2018 року, справа № 826/1216/16 ).

На підтвердження витрат до суду апеляційної інстанції було надано договір №07/2019 про надання правової допомоги, акт № 07/2019/1 наданих послуг за договором № 07/2019/1, рахунок-фактура № 7/2019/1, що підтверджує надання адвокатом Загоруйко Г.А. правової допомоги ОСОБА_1 , проте у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про фактичну оплату гонорару ОСОБА_1 Отримання ним гонорару адвокат ОСОБА_4 підтвердив довідкою, яка не є належним доказом, оскільки не є фінансовим документом.

Крім того, згідно ст. 134 ЦПК разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Під час судових дебатів представник ОСОБА_1 заявив про необхідність розподілення судових витрат у справі, а 04.11.2019 подав до суду апеляційної інстанції клопотання про долучення до матеріалів справи документів та вирішення питання про розподіл судових витрат. Проте всупереч положенням ст.134 ЦПК скаржником та її представником попереднього розрахунку суми судових витрат разом з апеляційною скаргою до суду надано не було, так як і не було його надано після укладення договору №07/2019 про надання правової допомоги від 01 жовтня 2019 року.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про відмову ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 22 травня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Суворовського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області та про встановлення дійсного розміру заборгованості задовольнити.

Встановити, що заборгованість нарахована ОСОБА_2 Суворовським ВДВС м. Херсона станом на 31 жовтня 2018 року згідно виконавчого листа №2-168/2010, виданого Білозерським районним судом Херсонської області 15 квітня 2010 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з 17 листопада 2009 року і до повноліття становить 58850,47 гривень.

У задоволенні заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 12 листопада 2019 року.

Суддя О.М. Полікарпова