Справа № 135/961/18
Провадження № 22-ц/801/2325/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 рокуСправа № 135/961/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Комунальне підприємство «Ладжитлосервіс»,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Ладижинська міська рада Вінницької області,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Комунального підприємства «Ладжитлосервіс» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 10 вересня 2019 року, постановлене у складі судді Волошиної Т.В., в залі суду,

встановив:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Комунального підприємства «Ладжитлосервіс», третя особа без самостійних вимог на предмет спору Ладижинська міська рада про стягнення одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в період з 11 червня 2010 року по 01 лютого 2018 року, він очолював комунальні підприємства: МКП «Добробут» та КП «Ладжитлосервіс», зокрема відповідно до розпорядження міського голови м. Ладижин №74-К від 03 грудня 2013 року та укладеним контрактом від 04 грудня 2013 року, його було призначено на посаду директора комунального підприємства «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС».

Відповідно до п.3.1. укладеного із ним контракту від 04 грудня 2013 року, за виконання обов`язків, передбачених контрактом керівнику виплачується за рахунок коштів підприємства: заробітна плата, надбавка до посадового окладу, премія, інші передбачені законом виплати. Крім того, керівнику виплачуються всі види виплат, що передбачаються в додатках до колективних угод і поширюються на членів трудового колективу.

Згідно із розпорядженням Ладижинської міської ради від 01 лютого 2018 року №10-К, ОСОБА_1 був звільнений з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до умов чинного на момент його звільнення Колективного договору, укладеного між адміністрацією і трудовим колективом КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» на 2016-2017 роки, з метою посилення соціального захисту працівників підприємства і членів їх сімей, при звільненні працівника в зв`язку з виходом на пенсію за віком (п.5.3. Колективного договору), адміністрація зобов`язується надати одноразову допомогу у визначених п.5.3. Колективного договору розмірах, при відповідному стажі роботи у сфері житлово-комунального господарства.

На день звільнення з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» у позивача було понад 15 років стажу роботи у сфері житлово-комунального господарства: (10 років 4 місяці в Екибастузському комбінаті комунальних підприємств (з 03.01.1978 по 06.05.1988) та 10 років 4 місяці в Ладижинському управлінні житлово-комунального господарства (з 19.11.2004 по 14.08.2007), в МКП «Добробут» та КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» (з 11.06.2010 по 01.02.2018), тому вважає, що згідно з п. 5.3. Колективного договору йому мало бути виплачено відповідачем одноразову допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 8 посадових окладів.

Розмір посадового окладу на момент звільнення складав 11 756,00 грн, тому вважає, що розмір одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до п.5.3. Колективного договору, складає 94 048 грн (11 756 грн х 8 = 94 048 грн).

На момент звільнення з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС», йому не було виплачено допомоги згідно з п. 5.3. Колективного договору, а на неодноразові звернення із заявою про виплату зазначених сум він отримував відмови.

Крім того, зазначає, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розмір середнього заробітку за час затримки виплати йому заробітної плати у вигляді одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 01 лютого 2018 року по 20 липня 2018 року включно, становить 64 666 грн 98 коп., виходячи з наступного розрахунку.

Відповідно до довідки про доходи №385 від 06 липня 2018 року, виданої КП «Ладжитлосервіс», розмір заробітної плати позивача за січень 2018 року (останній повний місяць роботи перед звільненням), без врахування матеріальної допомоги в розмірі одного посадового окладу, складає 16 845 грн 89 коп. (28601,89 грн - 11756 грн =16 845,89 грн). Розмір середньоденного заробітку складає 561,53 грн (16 845,89 грн : 31 дн. (кількість днів в місяці) = 543,42 грн). Кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати у вигляді одноразової допомоги за період з 01 лютого 2018 року по 20 липня 2018 року включно складає 119 днів, тому розмір середнього заробітку за час затримки виплати позивачу заробітної плати у вигляді одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 01 лютого 2018 року по 20 липня 2018 року складає: 543,42 грн х 119 днів = 64 666,98 грн.

Також, позивач вказує, що у зв`язку з невиплатою йому при звільненні грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, йому завдано моральну шкоду. З урахуванням характеру і тривалості моральних страждань, тяжкості завданої йому моральної травми, яка полягає у категоричному невизнанні відповідачем його права на одноразову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, що змусило його звернутись до суду, та безпідставні обвинувачення в його адресу, тому розмір моральної шкоди позивачем визначено в сумі 10 000 гривень.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 10 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Ладжитлосервіс» на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 8 посадових окладів, що складає 94 048 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 64 666,98 грн, а також моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

В задоволені решти вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що на день звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 01 лютого 2018 року відповідач не провів виплату всіх належних сум, передбачених Колективним договором, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, тому вихідна допомога, яка мала бути йому виплачена у зв`язку з виходом на пенсію згідно із ст. 38 КЗпП України, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію. Враховуючи те, що з часу звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів з ним повного розрахунку, а тому наявні всі підстави для стягнення з КП «Ладжитлосервіс»: одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, КП «Ладжитлосервіс» подало апеляційну скаргу у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема відповідач у апеляційній скарзі вказує на те, що законом передбачено, що керівнику може бути виплачена грошова допомога при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі не більше як шість посадових окладів, таким чином слід застосовувати Постанову Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 № 859 «Про умови і розмірі оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств» як спеціальну норму закону, а не положення Колективного договору.

04 листопада 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі ст. 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що в період з 11 червня 2010 року по 01 лютого 2018 року позивач очолював комунальні підприємства: МКП «Добробут» та КП «Ладжитлосервіс», а саме працював директором зазначених підприємств.

Зокрема, відповідно до розпорядження міського голови м. Ладижин №74-К від 03 грудня 2013 року та укладеного контракту від 04 грудня 2013 року, позивача було призначено на посаду директора комунального підприємства «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС».

Відповідно до п.3.1 укладеного контракту від 04 грудня 2013 року, за виконання обов`язків, передбачених контрактом керівнику виплачується за рахунок коштів підприємства: заробітна плата, надбавка до посадового окладу, премія, інші передбачені законом виплати. Крім того, керівнику виплачуються всі види виплат, що передбачаються в додатках до колективних угод і поширюються на членів трудового колективу.

Згідно із розпорядженням Ладижинської міської ради від 01 лютого 2018 року №10-К ОСОБА_1 був звільнений з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до умов чинного на момент звільнення позивача з роботи Колективного договору, укладеного між адміністрацією і трудовим колективом КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» на 2016-2017 роки, з метою посилення соціального захисту працівників підприємства і членів їх сімей, при звільненні працівника в зв`язку з виходом на пенсію за віком (п.5.3. Колективного договору), адміністрація зобов`язується надати одноразову допомогу у визначених п.5.3. Колективного договору розмірах, при відповідному стажі роботи у сфері житлово-комунального господарства.

Судом першої інстанції встановлено, що на день звільнення з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС», у ОСОБА_1 було понад 15 років стажу роботи у сфері житлово-комунального господарства, що згідно з п. 5.3 Колективного договору дає право позивачу на виплату одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 8 посадових окладів.

19 березня 2018 року позивач звернувся до відповідача КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» з письмовою заявою про виплату зазначеної одноразової допомоги.

Листом №229 від 30 березня 2018 КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» повідомило позивача, що підставою для надання зазначеної допомоги є заява працівника про надання такої допомоги. При цьому, відповідачем в листі зазначено, що «при звільненні або за день до звільнення для виконання умов колективного договору позивач мав подати заяву про надання допомоги, у разі не подання заяви, КП «Ладжитлосервіс» вважає, що така особа звільняється у зв`язку із виходом на пенсію без потреби у допомозі, так як вона не звернулась з проханням у надані такої допомоги».

04 квітня 2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся з письмовою заявою до відповідача про виплату одноразової допомоги.

Листом №260 від 23 квітня 2018 року відповідач повідомив позивачу, що він хоча і був директором КП «Ладжитлосервіс», але не являвся членом трудового колективу даного комунального підприємства, тому вимоги п.5.3. Колективного договору КП «Ладжитлосервіс» на нього не розповсюджуються і він не може претендувати на виплату зазначеної грошової допомоги.

Відповідно до роз`яснення Управління Держпраці у Вінницькій області від 18 червня 2018 року, що були надані на звернення ОСОБА_1 щодо поширення умов колективного договору на нього, як на директора КП «Ладжитлосервіс», зазначено, що він, як керівник підприємства, має право на виплату одноразової матеріальної допомоги згідно чинних норм колективного договору (а.с. 49,50).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що на день звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 01 лютого 2018 року, відповідач не провів виплату всіх належних сум, передбачених Колективним договором, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, тому вихідна допомога, яка мала бути йому виплачена у зв`язку з виходом на пенсію згідно із ст. 38 КЗпП України, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Колективного договору при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і система оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Відповідно до умов п. 5.3 Колективного договору, укладеного між адміністрацією і трудовим колективом КП «Ладжитлосервіс» на 2016-2017, з метою посилення соціального захисту працівників підприємства і членів їх сімей адміністрація зобов`язується при звільненні працівника, у зв`язку з виходом на пенсію за віком надати одноразову допомогу при стажі роботи у сфері житлово-комунального господарства, зокрема, понад 15 років в розмірі 8 посадових окладів.

У статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 липня 1993 року № 3356-XII встановлено правило, згідно з яким умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Згідно із п.п. д. п. 3.1. Контракту, укладеного між Ладижинською міською радою та ОСОБА_1 01.12.2013 Керівнику виплачується всі види виплат, що передбачаються в додатках до колективних угод і поширюються на членів трудового колективу.

Отже, доводи скаржника про те, що на керівника комунального підприємства не поширюються умови Колективного договору не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції врахував, що з часу звільнення позивача, відповідач не провів з ним повного розрахунку, вихідна допомога не виплачена, а тому наявні підстави для стягнення з КП «Ладжитлосервіс» середнього заробітку за час затримки розрахунку за наведеним розрахунком та з урахуванням меж позовних вимог, а саме 64 666,98 грн.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вищезазначене вказує на те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 та від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17.

Також, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги правильно встановив, що одноразова виплата при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, і не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Задовольняючи частково позовну вимогу ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невиплата позивачу при звільненні одноразової грошової допомоги, призвела до моральних страждань і відповідно визначив її розмір, з урахуванням положень статті 237-1 КЗпП України.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Ладжитлосервіс» залишити без задоволення, а рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук