Головуючий суду 1 інстанції - Шовкун В.О.
Доповідач -Суддя доповідач: Луганська В.М.
Справа № 418/2250/18
Провадження № 22-ц/810/37/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Коротенка Є.В.

за участю секретаря: Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - Орган опіки та піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою органу опіки та піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області

на рішення Міловського районного суду Луганської області від 18 грудня 2018 року, ухваленого у складі судді Шовкуна В.О.

у справі за позовом органу опіки та піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року Орган опіки та піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких зазначив, що ОСОБА_2 має неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Мати ОСОБА_3 - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. В позовній заяві позивач посилався на те, що ОСОБА_2 тримався під вартою на час здійснення кримінального провадження, ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчого судді Амвросіївського районного суду Донецької області від 03 січня 2014 року. Згідно інформації, яка була надана Управлінням державної пенітенціарної служби України в Донецькій області, Міловським ВП ГУНП, Південно-східним міжрегіональним управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції визначити на даний момент чи був засуджений ОСОБА_2 та місце його перебування не можливо.

Згідно розпорядження голови районної держаної адміністрації від 05 лютого 2014 року № 36 над малолітнім ОСОБА_3 та його майном встановлено опіку, опікуном призначено його бабусю - ОСОБА_5

З січня 2014 року відповідач не займався вихованням дитини, не приймав участь у його фізичному та духовному розвитку, про дитину повністю опікується опікун. За час перебування дитини під опікою батько не намагався зв'язатися з ним, до органів опіки стосовно стану дитини не звертався.

У зв'язку з викладеним просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та просив стягнути з відповідача на користь опікуна ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 18 грудня 2018 року позовну заяву органу опіки та піклування Міловської райдержадміністрації Луганської області до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав задоволено частково.Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь опікуна ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 вересня 2018 року та до повноліття дитини. В іншій частині заявлених вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням Органом опіки та піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області подано апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Міловського районного суду Луганської області від 18 грудня 2018 року в частині відмовлених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ґрунтується на припущеннях та порушує законні права та інтереси дитини. Відповідач не перебуває під слідством та не утримується в державних установах відбування покарань. Відповідач десь перебуває, не повідомляє про своє місцезнаходження, ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач зазначав, що відповідач з 2014 року жодного разу не звернувся до служби у справах дітей з метою отримання інформації щодо дитини, не відвідував батьківських зборів, не приймав участі у вихованні дитини, однак суд першої інстанції ці обставини не прийняв до уваги, що вказує на неповноту встановлених обставин.

В судове засідання представник органу опіки та піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

В судове засідання ОСОБА_2 не з'явився про місце та час судового засідання був повідомлений у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, належним чином, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Як вбачається із апеляційної скарги, позивач рішення суду оскаржує в частині відмови у задоволенні заявлених вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав стосовного його неповнолітнього сина, суд виходив з того, що ним були встановлені наступні обставини: 03 січня 2014 року до відповідача по справі ОСОБА_2 згідно ухвали Амвросіївського районного суду Донецької області застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. (а. с. 11-12). Відповідач по справі обвинувачувався (на момент січня 2014 року) у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187 та ч. 3 ст. 289 КК України, що відносяться за своєю класифікацією, згідно ст. 12 КК України, до особливо тяжких злочинів за які покарання, згідно КК України передбачена кримінальна відповідальність від 7 до 12 років позбавлення волі.

Згідно актів обстеження житлово-побутових умов сім'ї від 12.06.2015 року, від 19.09.2016 року, від 23.03.2018 року, не з'ясовувалося місцезнаходження батька дитини.

Суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування від 17 вересня 2018 року та дійшов висновку, що позивачем не доведено умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських прав.

Колегія суддів судової палати погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3)

Мати ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.6).

Розпорядженням голови Міловської районної державної адміністрації від 13 січня 2014 року №06 (а.с.7) малолітньому ОСОБА_3 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 05 лютого 2014 року № 36 (а. с. 8, 9) встановлено опіку над ОСОБА_3 та його майном, призначено його опікуном ОСОБА_5.

Дитина проживає разом з опікуном за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ухвали слідчого судді Амвросіївського районного суду Донецької області від 03 січня 2014 року до відповідача ОСОБА_2 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Маріупольському слідчому ізоляторі.

Відповідно до довідки (а.с.14) 25.03.2014 року ОСОБА_2 прибув до Маріупольського слідчого ізолятору 13.01.2014 року, 25.03.2014 року вибув до слідчого ізолятора м. Донецька в розпорядження Харцизького м/с в Донецькій області. З наданої інформації Управління державної пенітенціарної служби України в Донецькій області не може надати довідку-підтвердження про факт відбування покарання ОСОБА_2 з огляду на те, що м. Донецьк знаходиться на окупованій території.

Згідно інформації, яка надана Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції ОСОБА_2 в установах покарань Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації не утримується.

Згідно висновку органу опіки та піклування Міловської райдержадміністрації від 17.09.2018 року №1/04-26/2208 орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько дитини не турбувався про здоров'я і розвиток дитини, не звертався до органів опіки та піклування за інформацією щодо свого сина, ніякої допомоги не надавав, не турбується про свого сина, не здійснює його виховання, порушуються законні права та інтереси дитини, а опікун не отримує належних від держави виплат.

Як вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов сім'ї від 23 березня 2018 року (а.с.22) членами комісії було перевірено матеріально - побутові умови опікуна ОСОБА_3 та те, що дитиною опікується опікун ОСОБА_5 яка є його бабусею. Будь-яких посилань щодо батька дитини у вказаному акті відсутні.

Із акту обстеження житлово-побутових умов сім'ї від 07 листопада 2018 року вбачається, що комісією було перевірено умови виховання, утримання та розвитку дитини та з бесіди з опікуном з'ясовано, що батько дитини - ОСОБА_2 разом з ними не проживає з 2014 року, він ні разу не з'являвся, де він перебуває не відомо, вихованням дитини не займався.

Відповідно до частини другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною третьою статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 164 СК України мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Належним чином дослідивши і оцінивши подані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дитини, яка б свідчила про наявність підстав для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу, у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина.

Згідно статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо необґрунтованості висновку органу опіки та піклування Міловської райдержадміністрації від 17.09.2018 року №1/04-26/2208 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки він не містить об'єктивних даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні батька від виховання сина, в ньому не зазначається доцільності втручання в життя дитини шляхом позбавлення його батька батьківських прав, не з'ясована думка дитини та його опікуна з приводу позбавлення відповідача батьківських прав. Не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації з 2014 року не може слугувати доказом умисного ухилення відповідача від виконання батьківських прав при наявності письмових доказів того, що відповідач з 03 січня 2014 року перебував під слідство та останньому було застосовано запобіжний захід тримання під вартою. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують уваги.

Не заслуговує уваги посилання скаржника на те, що позивачем встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, оскільки це спростовується встановленими по справі обставинами, позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дитини.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи докази не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області залишити без задоволення.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 18 грудня 2018 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: