КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/1406/17 Головуючий у І інстанції Корнієнко С.В.
Провадження №22-ц/824/3288/2019 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О.,Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Київській областіна рішення Васильківського міськрайонного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Васильківський РВ УДМС України в Київській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

УСТАНОВИВ:

у березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із вказаною заявою, в якій зазначав, що через невідомі йому причини його батьки не оформили належним чином документи після його народження, а встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року необхідно для приведення у відповідність власних документів.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_2 просив встановити факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року заяву ОСОБА_2 задоволено та встановлено факт постійного його проживання на території України станом до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області подано апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що станом на 1989 рік заявнику виповнилось 4 роки, а тому незрозумілим є те, які документи не було оформлено відповідно до вимог законодавства, що свідчить про приховування справжньої мети, з якою було подано зазначену заяву про встановлення факту постійного проживання на території України.

Також наголошується, що за обліками УДМС в Київській області відомості про реєстрацію місця проживання заявника та членів його сім'ї відсутні, а матеріали справи не містять документів, що підтверджують факт проживання ОСОБА_2 та членів його сім'ї на території України.

Разом з тим, за результатами перевірки, здійсненою територіальними органами ДМС, ОСОБА_2 не звертався із заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, УДМС в Київській області просили скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2

Відзивів в порядку ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника міграційної служби, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оспорюваного судового рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, що до суду подана заява від імені ОСОБА_2, в якій заявник посилався на те, що встановлення факту народження та постійного проживання на території України йому необхідно для приведення у відповідність власних документів.

В матеріалах справи наявний документ, виданий Ліванською республікою, на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який посвідчує його належність до осіб без громадянства (а.с.3,4).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи заяву про встановлення факту постійного проживання на території України станом до 24 серпня та 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 народився 17 лютого 1985 року в Палестині, але з 1989 року постійно проживав на території України.

Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися, виходячи із наступного.

У відповідності до змісту частини 1 статті 234 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення рішення), окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 2 статті 256 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення рішення) визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 258 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення рішення), серед іншого, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, обов`язково зазначається мета встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт.

Відкривши провадження в справі за заявою про встановлення факту народження та постійного проживання, суд не звернув уваги на те, що у заяві не вказана ні мета встановлення такого факту, ні причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. Зазначення заявником, що встановлення факту постійного проживання на території України необхідно йому для приведення у відповідність власних документів, не свідчить про те, що ним у заяві вказано мету встановлення такого факту, оскільки вказана ним мета не свідчить про юридичну значимість встановлення такого факту.

Відтак, прийнявши заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій не було вказано мети встановлення такого факту та не встановивши таку мету під час судового розгляду, суд не мав правових підстав для задоволення такої заяви.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції посилався на те, що факт проживання заявника на території України знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

При цьому, жодного судового засідання по вказаній справі проведено не було та судових викликів не здійснено.

Заявником надано до суду лише копію паспорту типу - P, код країни - ХХС, номер видачі НОМЕР_1, однак даний доказ не можна вважати належним, оскільки він як не підтверджує, так і не спростовує обставин, які заявник просить встановити, а саме факт його постійного проживання на території України станом на певний час.

Враховуючи, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції як незаконного і необґрунтованого із прийняттям нової постанови про відмову в заяві про встановлення факту.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд також звертає увагу, що суд не переконався, чи має Васильківський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області цивільну процесуальну правоздатність і дієздатність як районний відділ органу, утворений без створення юридичної особи, та чи може у зв'язку з цим приймати самостійну участь у справі як третя особа.

Крім того, відповідно до ст. 235 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення рішення) справа про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається в порядку окремого провадження за участі заявника і заінтересованих осіб.

Однак матеріали справи не містять доказів належного повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому ст. 74 ЦПК України. Взагалі в матеріалах справи відсутні докази, що заявнику та заінтересованим особам направлялися судові повістки про виклик їх в судове засідання.

Вбачається, що судове засідання проведено за відсутності осіб, які беруть участь у справі, про що складено довідку (а.с.8).

В описовій частині рішення вказано, що заявник у судове засідання не з'явився, подавши до суду письмову заяву про слухання справи у його відсутність, вимоги заяви підтримав у повному обсязі.

Однак дана обставина не підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із заявника на користь Управління державної міграційної служби України в Київській області судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 480,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2, заінтересована особа - Васильківський РВ УДМС України в Київській області про встановлення факту постійного проживання на території України - відмовити

Стягнути з ОСОБА_2на користь Управління Державної міграційної служби України в Київській області судові витрати в розмірі 480,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1.

УДМС України в Київській області,м. Київ, вул. Петропавлівська, 11, .

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П.Приходько