ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» березня 2019 року

м. Харків

справа № 643/1109/17

провадження № 22-ц/818/879/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми завданих збитків за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року, ухвалене суддею Єрмаком Н.В., -

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми завданих збитків.

В обґрунтування позову зазначив, що 13 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_2, який діяв в інтересах ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, виданої в порядку передоручення від 26 вересня 2015 року, укладено договір купівлі-продажу автомобілю, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, реєстровий номер 3913. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_3 (в особі представника ОСОБА_2С.) продав, а ОСОБА_1 купив транспортний засіб марки і моделі Geely CK, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) L6T7524S5DN032024, державний номерний знак НОМЕР_1 (далі - автомобіль). Вартість даного рухового майна становить 105 072,00 грн. (далі договір купівлі-продажу).

Під час проведення реєстрації та постановки автомобілю на облік ОСОБА_1 стало відомо, що даний транспортний засіб перебуває в розшуку. За даним фактом відкрито кримінальне провадження.

06 грудня 2015 року слідчим Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківській області проведено виїмку автомобілю та доставлено для тимчасового збереження на штрафний майданчик, про що було складено відповідний протокол.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року зазначений автомобіль було залишено його законному власнику ОСОБА_6

На підставі діючого законодавства ОСОБА_1, як добросовісному набувачу, належить право на відшкодування завданих збитків у випадку вилучення товару в судовому порядку.

Зважаючи на зазначене, просив суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь збитки в розмірі вартості вилученого за рішенням суду автомобілю, а саме 105 072,00 грн, та судові витрати.

27 березня 2017 року представником ОСОБА_2 ОСОБА_7 подано відзив на позов, в якому зазначив, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. ОСОБА_2 стало відомо про те, що автомобіль перебуває в угоні та оголошений у розшук, від ОСОБА_1, вже після укладення договору купівлі-продажу. Станом на час розгляду даної справи власником автомобілю є ОСОБА_1 ОСОБА_2 не був власником автомобілю або його продавцем, він лише представляв права останнього, зважаючи на що ОСОБА_2 не зобовязаний відшкодовувати позивачеві завдані збитки.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 105 072,00 грн. та судовий збір в розмірі 1 050,73 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, витребувати з МРЕВ м. Києва матеріали щодо купівлі-продажу ОСОБА_3 автомобілю, визначити належного відповідача у справі. Ухвалити нове рішення, яким стягнути суму збитків, завданих внаслідок вилучення у ОСОБА_1, з належного відповідача. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, необґрунтованість оскаржуваного рішення. Судом першої інстанції не було належним чином повідомлено ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи, що порушило належні йому процесуальні права. Також судом не було прийнято до уваги той факт, що в матеріалах справи існує копія свідоцтва про реєстрацію автомобілю, що підтверджує законність права власності ОСОБА_3 на автомобіль. Автомобіль було придбано ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу у 2015 році та здійснено реєстрацію в органах внутрішніх справ. Зважаючи на що, ОСОБА_3 не знав та не міг знати про те, що даний автомобіль перебував в угоні. ОСОБА_3 відповідно до вимог закону було надано автомобіль для реєстрації та огляду спеціалістам та експертам МРЕВ, які його перевірили. Відповідно до даних МРЕВ, автомобіль не перебував у розшуку, на нього не було накладено арешт або інше обтяження. Дані факти свідчать про те, що ОСОБА_3 був добросовісним набувачем права власності на автомобіль. Зважаючи на зазначене, даний позов було подано до неналежного відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року справу призначено до розгляду апеляційним судом без повідомлення учасників відповідно до ч.1 ст. 369 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми збитків в розмірі 105 072,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач не знав та не міг знати про обставини, внаслідок яких у нього було вилучено автомобіль, який ним було придбано у ОСОБА_3 Внаслідок даного вилучення майна ОСОБА_8 було завдано збитки в розмірі 105 072,00 грн., які підлягають відшкодуванню ОСОБА_3 відповідно до ч.1. ст. 661 ЦК України. З ОСОБА_2 збитки стягненню не підлягають, оскільки він укладав договір купівлі-продажу за довіреністю та створював цивільні права та обовязки для ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам процесуального закону відповідає не в повному обсязі.

Судом встановлено, що 27 січня 2017 року ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми завданих збитків. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2017 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду з викликом сторін. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року позов задоволений частково (а.с. 1, 2, 20, 159, 160).

Не погодившись з судовим рішенням, представником ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій посилався на неналежне повідомлення останнього про час та місце розгляду справи, що є правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Статтею 376 ЦПК України визначено вичерпний перелік обовязкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає викладені представником ОСОБА_3 підстави для скасування судового рішення, а саме неналежне повідомлення ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи та його відсутність під час її розгляду, обґрунтованими.

Матеріали справи містять конверт, в якому міститься копія позову ОСОБА_1 з додатками, та рекомендоване повідомлення, виписане судом першої інстанції на імя ОСОБА_3, до яких Укрпоштою долучено довідку про закінчення встановленого строку зберігання та повернуто їх до суду першої інстанції (а.с. 25).

Аналогічні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, виписані на імя ОСОБА_3, які було Укрпоштою повернуто до суду першої інстанції у звязку з закінченням встановленого строку зберігання, містяться в матеріалах справи на аркушах 56, 57, 70, 71, 91, 92, 140, 141.

Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому зазначена дата судового засідання, в якому було ухвалене судове рішення, що оскаржується, також не було вручене ОСОБА_3 та повернуто Укрпоштою до суду першої інстанції у звязку з закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 140, 141).

Статтею 211 ЦПК України передбачено, що розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до ч .1 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обовязковою.

Згідно ст. 130 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручили, повертається до суду.

Таким чином, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити лише розписка про одержання судової повістки. Розписка про одержання судової повістки про виклик до суду на 11 вересня 2018 року ОСОБА_3 відсутня.

З протоколу судового засідання від 11 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, справу розглянуто та ухвалено судове рішення за його відсутності (а.с.156, 157).

Частиною 1 ст. 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, якому не вручено судову повістку, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» зазначено, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розглянувши справу без участі ОСОБА_3 та ухваливши рішення, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням вищезазначених вимог законодавства та обовязковою підставою для скасування судового рішення.

Матеріали справи не містять даних про відмову ОСОБА_3 від одержання повістки про виклик до суду, а судом першої та апеляційної інстанції не встановлено, що він свідомо та умисно не отримував судові повістки.

Дані правові висновку суду апеляційної інстанції є аналогічними висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 20 червня 2018 року у цивільні справі № 127/2871/16-ц, відповідно до яких наявність в матеріалах справи відомостей про повернення суду повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення за закінченням терміну зберігання, не свідчить про відмову сторони від одержання повістки.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ч.1 ст. 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення, колегія суддів виходить з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на імя ОСОБА_3 видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ № 296045.

11 вересня 2015 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_9 від його імені володіти, користуватися та розпоряджатися даним автомобілем, про що було видано нотаріально посвідчену довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 ща реєстровим номером 8229 (а.с. 5).

26 вересня 2015 року ОСОБА_9, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_3, уповноважив ОСОБА_2 бути представником з усіх питань щодо володіння, користування та розпорядження належним ОСОБА_11 на підставі вищезазначеного свідоцтва автомобілем (а.с. 6).

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року визнано винним ОСОБА_12 та засуджено за незаконне заволодіння вищезазначеним автомобілем, який було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_6 Автомобіль було повернуто законному володільцю - ОСОБА_6 (а.с. 59-63).

Отже, вироком суду було встановлено, що автомобіль вибув з володіння власника ОСОБА_6 поза її волею.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на вищенаведене, факт того, що власником автомобілю є ОСОБА_6, є встановленим вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року та не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.

13 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_3, укладено договір купівлі-продажу автомобілю, відповідно до умов якого ОСОБА_1 придбав автомобіль за ціною 105 072,00 грн. (а.с. 4).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Також відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих обставин.

З зазначених вище фактичних обставин справи вбачається, що під час укладення договору купівлі-продажу автомобілю, ОСОБА_1 не знав та не міг знати, що вказаний автомобіль перебував в угоні та законним власником його є не ОСОБА_3, а ОСОБА_6

Зважаючи на те, що автомобіль повернутий ОСОБА_6, про що зазначено у вироку Деснянського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року (а.с. 62), ОСОБА_1, як покупцю цього рухомого майна, належить право відповідно до ст. 661 ЦК звернутися до суду з вимогою до продавця ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього автомобілю з підстав, що виникли до його продажу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 зобов'язаний відшкодувати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 105 072,00 грн., які він отримав від останнього під час продажу автомобілю.

Що ж стосується позовної вимоги щодо стягнення суми завданих збитків з ОСОБА_2, то вона не підлягає задоволенню, оскільки останній, під час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу автомобілю, був представником ОСОБА_3 та здійснив продаж автомобілю створивши цивільні права та обовязки саме ОСОБА_3

Дані правові висновки відповідають вимогам ч.1 ст. 239 ЦК України, відповідно до якої правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє.

Зважаючи на зазначене, ОСОБА_2 не є особою, які в розумінніч. 1 ст. 661 ЦК України зобовязана відшкодувати завдані ОСОБА_1 збитки.

Що ж стосується викладених в апеляційній скарзі доводів стосовно того, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем, то колегія суддів їх вважає необґрунтованими, оскільки продавцем за договором купівлі-продажу, інтереси якого за довіреністю представляв ОСОБА_2, був ОСОБА_3 та саме він отримав грошові кошти від продажу автомобілю.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні нового судового рішення, на підставі ч.1 ст. 661 ЦК України стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають завдані за договором купівлі-продажу збитки в розмірі ціни предмета договору (автомобілю), а саме 105 072,00 грн.

Також, відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 050,73 грн.

На підставі ст.ст. 367, 368, 371, п.2 ч.1 ст. 374, п. 3 ч.3 ст. 376, ст. 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми завданих збитків задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування збитків грошову суму в розмірі 105 072,00 грн. (сто пять тисяч 72 гривні 00 копійки).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 050,73 грн. (одна тисяча 50 гривень 73 копійки).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Постанову складено "07" березня 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15