Постанова

Іменем України

05 березня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/4596/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва

про повернення позовної заяви

в складі судді Бабич Н.Д.

від 24 січня 2019 року

у справі №759/154/19 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Верховного Суду

про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування ухвали.

Зазначав, що судом в порушення положень процесуального закону невірно визначено недоліки позовної заяви. Вказував, що єдиний недолік позовної заяви, що позивачем не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом з тих самих підстав, усунуто поданою заявою про усунення недоліків від 11.01.2019.

Вказував на те, що вимоги п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК ним виконана, а в якості додатків використані класичні публічні документи, які не вимагають нотаріального посвідчення.

Вважав, що суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без руху з підстав відсутності відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору та зазначення наявності у позивача чи іншої особи оригіналів доказів, копії яких подано до позовної заяви, оскільки вони вбачаються із додатків до позовної заяви.

Також, зазначив, що йому невідома методологія попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, а суд, посилаючись на невиконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не навів посилання на такий документ в своїй ухвалі.

Крім цього, зазначив, що постановляючи ухвалу про повернення, суд першої інстанції порушив положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою визначено право кожної особи на справедливий суд.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24.01.2019 та вирішити питання по суті позовних вимог.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення позовної заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в січні 2019 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, завданої неправдивою інформацією.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 січня 2019 року позовну заяву залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам п. 5 (виклад, обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини), п. 6 (відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору), п. 8 (перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви), п. 9 (попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи), п. 10 (підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав) ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Також, судом зазначено, що позовну заяву подано без дотримання вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України та не додано до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали суду позивачем 11.01.2019 подано заяву, в якій зазначено про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

24 січня 2019 року Святошинським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повернення позивачу.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконані вимоги хвали суду від 09.01.2019.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим та немотивованим, з огляду на наступне.

Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ст. 175, 177 ЦПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Оскільки, виклад обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач здійснює на власний розсуд, а зі змісту позовної заяви вбачається, що в цій заяві позивачем викладено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а також зазначено докази, що підтверджують кожну обставину, колегія суддів вважає помилковим висновок суду, що позовна заява не відповідає вимогам та змісту, встановленим п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач, посилаючись на те, що внаслідок надання відповідачем неправдивої інформації йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10 000 000,00 грн. Зокрема, позивач зазначав, що листом Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19.11.2018 йому повідомлено неправдиву інформацію про перебування судді Верховного Суду Карпенко С.О. у період з 28.09.2018 по 19.11.2018 на лікарняному, тоді як згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень йому стало відомо, що 02.10.2018 суддя ухвалювала судове рішення. Вважав, що такі обставини викликають сумнів щодо розумних строків розгляду справи №759/16955/16-ц та правосудності ухвали у цій же справі від 10.10.2018.

Крім того, вказуючи на такий недолік позовної заяви як не виклад обставин позовної заяви, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд повинен був зазначити ухвалі без руху мотиви, з яких суд дійшов таких висновків, а не лише вказати на положення закону, якими визначено вимоги до позовної заяви.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Отже, нормами процесуального права визначено, що кожна сторона самостійно визначає обсяг доказів, які вона надає суду у підтвердження своїх позовних вимог та заперечень, а оцінка достатності наданих доказів судом здійснюється під час судового розгляду.

За таких обставин, суд не має правових підстав для повернення позовної заяви у зв'язку із ненаданням позивачем доказів у підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи позивачем долучено докази на обґрунтування своїх доводів, а також зазначено про електронні докази, які є публічними та загальнодоступними.

Колегія суддів також вважає немотивованим висновок суду, що позивачу необхідно було зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи, оскільки судом в ухвалі без руху не зазначено, яким чином потрібно позивачу подати такий орієнтовний розрахунок судових витрат.

Також не може бути підставою для повернення позовної заяви позивачу та обставина, що позивачем не усунуто недоліки та не надано відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, оскільки як передбачає пункт 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, яким визначено таку вимогу до позовної заяви, то такі відомості в позовній заяві повинні зазначатися лише у разі, якщо проводилися заходи досудового врегулювання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що подана ОСОБА_1 позовна заява відповідає вимогам щодо форми та змісту, викладених у ст. 175 ЦПК України, а тому висновок суду першої інстанції про залишення без руху позовної заяви з цих підстав, та в подальшому повернення позовної заяви у зв'язку з невиконанням вимог, зазначених в ухвалі без руху, є необґрунтованим.

Щодо зазначення в ухвалі суду про невиконання позивачем вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України, відповідно до якої позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх додатків, то такі обставини також не можуть бути підставою для повернення позовної заяв.

Зазначені вище дії суду свідчать про те, що надто суворе дотримання судом правил процесуального законодавства в даному випадку фактично позбавило ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на вирішення спору, що свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Постановляючи ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу, суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, а тому висновок суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви позивачеві з підстав невиконання вимог ухвали суду та не усунення недоліків є помилковим.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви є безпідставною та перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суду першої інстанції необхідно звернути увагу на висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.01.2018 по справі №454/1642/16-ц, та з'ясувати дотримання суб'єктної юрисдикції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 369, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 05 березня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай