КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану від його імені та в його інтересах представником ОСОБА_5, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс Фінанс») до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулось до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 93 075,17 доларів США, що станом на 19.11.2014 еквівалентно 1 414 752,82 грн., заборгованості за кредитним договором та 14 304,70 грн. заборгованості за проведення претензійно-правової роботи.

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що 24.10.2007 між ВАТ «Електронбанк», правонаступником якого є ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», правонаступником якого в свою чергу є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_6 укладено Кредитний договір №KF30909, відповідно до умов якого позичальнику надані грошові кошти у сумі 94 500 доларів США на строк по 23.10.2022, за користування якими він зобов'язався сплачувати проценти у розмірі 12% річних.

Кредитні зобов'язання забезпечені порукою ОСОБА_3 згідно із Договором поруки №РО82861 від 24.10.2007 та порукою ОСОБА_7 згідно із Договором поруки №РО82862 від 24.10.2007.

У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань кредитор відповідно до умов договору визнав строк повернення кредиту таким, що настав та просив стягнути з відповідачів:

- 67 200 доларів США, що еквівалентно 1 021 447,39 грн. - заборгованості по кредиту;

- 15 482,84 долари США, що еквівалентно 235 340,87 грн. - заборгованості по відсотках;

- 10 392,33 долари США, що еквівалентно 157 964,56 грн. - заборгованість по пені;

- 14 304,70 грн. витрат за проведення претензійно-правової роботи.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.02.2015 позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 1 432 711,52 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.11.2015 заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не надав належної оцінки відсутності доказів одержання кредиту, не з'ясував підстав нарахування та обґрунтування вартості претензійно-позовної роботи, а також залишив поза увагою наявність визначених законом підстав для припинення поруки.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.06.2018 відкрито апеляційне провадження у справі (а.с. 143).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.07.2018 справу призначено до розгляду (а.с. 146).

Протокольною ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.07.2018, проведено заміну сторони у справі - позивача ПАТ «ВіЕс Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС», у зв'язку із відступленням кредитором своїх прав.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду м. Києва та Апеляційного суду Київської області на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 08.10.2018 визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Оніщук М.І., судді: Українець Л.Д., Шебуєва В.А.

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа ухвалою Київського апеляційного суду від 09.10.2018 прийнята до новоутвореного суду та призначена до розгляду (а.с. 213-214).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу задовольнити з викладених в ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, за відомими суду адресами. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились в судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_3, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено лише відповідачем ОСОБА_3, а отже і лише в частині, що стосується стягнення з нього, як поручителя, заборгованості.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання визначені кредитним договором та договорами поруки, укладеними між сторонами, щодо вчасного повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з рішенням суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 24.10.2007 між ВАТ «Електронбанк», правонаступником якого є ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», правонаступником якого в свою чергу є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_6 укладено Кредитний договір №KF30909, відповідно до умов якого позичальнику надані грошові кошти у сумі 94 500 доларів США на строк по 23.10.2022, за користування якими він зобов'язався сплачувати проценти у розмірі 12% річних.

Відповідно до умов договору погашення здійснюється у валюті кредиту.

Як на підтвердження видачі кредитних коштів банком надана Заява на видачу готівки №133_34 від 24.10.2007, у якій міститься підпис позичальника.

Кредитні зобов'язання забезпечені порукою ОСОБА_3 згідно із Договором поруки №РО82861 від 24.10.2007 та порукою ОСОБА_7 згідно із Договором поруки №РО82862 від 24.10.2007.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надсилав на адресу ОСОБА_6письмове досудове повідомлення-вимогу вих. 09-3/3766 від 24.02.2014 з пропозицією погасити прострочену заборгованість за Кредитним договором (а.с. 16).

Як указано позивачем, ОСОБА_6 свої зобов'язання за договором не виконував, внаслідок чого, станом на 19.11.2014, у відповідача ОСОБА_6 виникла заборгованість перед банком у розмірі 1 429 057 грн. 52 коп., з яких 93 075 доларів США 17 центів, що в гривневому еквіваленті станом на 19.11.2014 становить 1 414 752 грн. 82 коп. - кредитна заборгованість: 67 200 доларів США 00 центів, що в гривневому еквіваленті станом на 19.11.2014 становить 1 021 447 грн. 39 коп. - заборгованість по кредиту; 15 482 долари США 84 центи, що в гривневому еквіваленті станом на 19.11.2014 становить 235 340 грн. 87 коп. - заборгованість по відсотках; 10 392 долари США 33 центи, що в гривневому еквіваленті станом на 19.11.2014 становить 157 964 грн. 56 коп. - заборгованість по пені, а 14 304 грн. 70 коп. - заборгованість за проведення претензійно-позовної роботи.

Відповідно до статті 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-53цс14, від 14.09.2016 у справі № 6-1451цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи апеляційним судом не встановлено.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Договором поруки, укладеним між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_3, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Як вбачається із розрахунків заборгованості (а.с.6), з моменту отримання кредиту боржник здійснив часткове погашення кредиту, проте допустив системні порушення встановленого кредитним договором графіку, а саме з березня 2012 року не сплачував чергові платежі по тілу кредиту.

Вперше банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за даним договором 13.08.2013, про що свідчить штамп суду із вхідним номером та датою на першому аркуші позовної заяви у справі №761/21137/13-ц. Тобто, позивач пред'явив вимогу до поручителя ОСОБА_3 через рік і п'ять місяців після здійснення прострочення чергових платежів ОСОБА_6 за кредитним договором.

Таким чином, позивачем пропущено строк пред'явлення вимоги до відповідача ОСОБА_3, оскільки позов подано через шість місяців з моменту прострочення сплати чергових платежів ОСОБА_6, а саме з жовтня 2012 року договір поруки №РО 82861 від 24.10.2007 припинено.

Суд першої інстанції у висновках про дійсність поруки вказував на те, що умовами договору поруки визначено дію договору до повного припинення зобов'язань боржника, проте не врахував наведених норм матеріального права про те, що такі умови договору поруки не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, та залишили поза увагою той факт, що у такому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом ж статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та приймаючи на себе усі юридичні наслідки таких дій.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення, у зв'язку неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_3

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та, як наслідок, ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в частині, то з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 019 грн. 40 коп. (а.с. 135а).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану від його імені та в його інтересах представником ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» - скасувати.

У цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (зареєстроване місце знаходження: м. Львів, вул. Грабовського, 11, ) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 019 грн. 40 коп.

В іншій частині заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текс постанови складений 07 березня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва