Провадження №22-ц/812/281/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Бондаренко Т.З.,

суддів:Лівінського І.В., Прокопчук Л.М..

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: представників відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

представника Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради Петроченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 489/3792/17 за апеляційною скаргою

ОСОБА_6 та

ОСОБА_7

на рішення, яке постановлено Ленінським районним судом м. Миколаєва під головуванням судді Тихонової Н.С. о 09 годині 49 хвилин у приміщенні цього суду 07 грудня 2018 року за позовом

ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням

в с т а н о в и л а :

У серпні 2017 року ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_9, ОСОБА_10 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_13 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням.

Позивачка зазначала, що квартира АДРЕСА_3 відноситися до державного житлового фонду та була надана в 1974 році ОСОБА_14 за ордером на з урахуванням його родини у складі 10 осіб. На даний час в даній квартирі зареєстровані позивачка ОСОБА_10 та її донька позивачка ОСОБА_8 разом з малолітньою донькою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також відповідачі у справі брат ОСОБА_10 - ОСОБА_6 та його цивільна дружина ОСОБА_7, а також значиться зареєстрованим місце проживання її дітей- ОСОБА_21., 2001 року народження та ОСОБА_12, 2002 року народження, які в квартирі не проживають.

Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку спільного користування у спірній квартирі через неприязні взаємовідносини. Відповідачі самоправно зайняли усю квартиру та не бажають звільняти її в добровільному порядку, чинять перешкоди у її користуванні.

Посилаючись на вказане позивачі просили вселити їх до квартири АДРЕСА_3 та визначити порядок користування вищевказаною квартирою, виділивши у користування ОСОБА_8 з дитиною житлову кімнату Літ.12, ОСОБА_10 житлову кімнату Літ.5, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 житлову кімнату Літ.11, ОСОБА_6 житлову кімнату Літ.19, ОСОБА_7 житлову кімнату Літ.18 та у спільне користування мешканців кухні, коридори, санвузли та ванні кімнати, відповідно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2018 позов задоволено частково. Ухвалено вселити ОСОБА_8 із малолітньою донькою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10 до спірної квартири. Визначено порядок користування та виділено у користування: ОСОБА_8 разом з малолітньою донькою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, житлову кімнату Літ.19, площею 17,2 кв.м.; ОСОБА_10- житлову кімнату Літ.18, площею 12,2 кв.м. ОСОБА_8 разом з малолітньою донькою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в спільне користування виділити - кімнату (кухню) Літ.15, площею 7,6 кв.м., санвузол Літ.14, площею 1,4 кв.м., ванну кімнату Літ.13, площею 2,7 кв.м. та коридор Літ.16, площею 9,0 кв.м.

В задоволенні вимог ОСОБА_15, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10 до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про визначення порядку користування житловим приміщенням - відмовлено.

Додатковим рішенням того ж суду від 16 січня 2019 року розподілені судові витрати.

Рішення районного суду мотивовано тим, що з боку відповідачів чинились перешкоди в проживанні позивачів в спірній квартирі, тому останні підлягали вселенню в квартиру. А при визначенні порядку користування житловим приміщенням суд врахував порядок користування який склався на час ухвалення рішення та виділив в користування позивачам ізольовані кімнати, які становлять фактично двокімнатну квартиру з підсобними приміщеннями та мають окремий вихід на сходові клітини.

В апеляційній скарзі відповідачі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до них.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачі більше десяти років не проживали в спірній квартирі без поважних причин, про що складені відповідні акти, не приймали участь в її утриманні. Однак, суд безпідставно не допитав свідків з цих обставин та не прийняв вказані факти до уваги.

В апеляційній скарзі викладено сумнів щодо дієздатності позивачки ОСОБА_10 через наявність у неї психічного захворювання. Звертається увагу також на те, що ОСОБА_10 мала вільний доступ до частини квартири, яка складається з двох кімнат та має вихід на сходову клітину, а тому відповідач не міг чинити їй перешкоди.

Крім цього, судом порушено норми процесуального права, а саме справу розглянуто за відсутності відповідачів, без їх належного повідомлення.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивачі не скористались.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, Виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів трудящих м. Миколаїв 26 січня 1974 року квартира АДРЕСА_2 на підставі ордеру була надана багатодітній сім'ї в складі 10 осіб: ОСОБА_14 (основний квартиронаймач), ОСОБА_9 (дружина), ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_10, ОСОБА_17 (доньки), ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_22.(сини) (а.с.10).

Відповідно до довідки Ф-3, виданої 6 червня 2016 року Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством Миколаївської міської ради «Зоря» на даний час основним наймачем квартири значиться ОСОБА_14, який помер в 1994 році, а у вказаній квартирі як членів сім'ї зареєстроване місце проживання позивачки ОСОБА_10, її доньки ОСОБА_8 разом з малолітньою донькою ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також відповідачі у справі брат позивачки ОСОБА_10 - ОСОБА_6 та його цивільна дружина ОСОБА_7, а також її діти - ОСОБА_11, 2001 року народження та ОСОБА_12, 2002 року народження. Інші члени сім'ї зняті з реєстрації з різних причин, що підтверджується аналогічною довідкою цієї ж установи від 3 серпня 2018 року (а.с. 7, 69).

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2004 року позивачку ОСОБА_10 позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка також є позивачкою у справі, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 94).

Рішенням Миколаївського міськвиконкому від 24 вересня 2004 року №1840 квартира АДРЕСА_3 закріплене за ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_8, та її рідними братами та сестрами (а.с.91).

У 2005 році ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були усиновлені громадянами Іспанії, в зв'язку з чим виїхали на постійне місце проживання за межі України та не претендують на кімнати у вищевказаному помешканні, що підтверджується заявою від їх батьків (а.с. 112, 113, 130, 135).

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 264 від 24 лютого 2010 року над позивачкою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, як малолітньою особою на той час та її майном призначено опікуна ОСОБА_20, яка є її тіткою (а.с. 93).

16 березня 2010 року за актом прийому-передачі Служба у справах дітей Адміністрації Ленінського району ВК ММР передала опікуну ОСОБА_20 неприватизовану шестикімнатну квартиру, загальною площею 122,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4, яка фактично складалася з двох об'єднаних квартир (а.с.92).

ІНФОРМАЦІЯ_10 року позивачка ОСОБА_8 досягла повнолітнього віку.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право до свого житла.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК України).

Місцем проживання малолітньої дитини, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В позовній заяві зазначено, що в спірній квартирі фактично проживають відповідачі ОСОБА_6 і його цивільна дружина ОСОБА_7 та перешкоджають позивачам ОСОБА_8 з малолітньою дитиною ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її матері ОСОБА_10 в користуванні спірною квартирою за місцем їх реєстрації.

Вказані обставини, позивачі підтвердили показами свідка ОСОБА_20, яка суду показала, що з часу встановлення опіки ОСОБА_8 проживає разом з нею, а в даний час із своєю сім'єю за адресом АДРЕСА_5. З нею ж проживає і ОСОБА_10, яка за станом здоров'я переважно знаходиться в медичному закладі.

Позивачка ОСОБА_10 є інвалідом ІІ групи, страждає психічним та іншими захворюваннями (а.с.88,70).

Як вбачається з висновку інспектора Ленінського ВП ГУНП в Миколаївській області від 11 червня 2016 року ОСОБА_10 зверталася в поліцію з приводу того, що її брат ОСОБА_6 не впускав її та доньку в спірну квартиру, змінив замки та вчинив сварку (а.с. 13).

Листом Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївської області від 16 червня 2016 року, ОСОБА_10 повідомлено, що працівниками поліції проведена профілактична бесіда з ОСОБА_6 щодо недопущення з його боку протиправних дій (а.с. 14).

Аналогічні звернення ОСОБА_10 щодо неправомірної поведінки брата ОСОБА_6 та його співмешканки ОСОБА_7 до поліції мали місце також в грудні 2009 року та жовтні 2018 року, що підтверджується постановою слідчого поліції про відмову в порушенні кримінальної справи та листом - повідомлення (а.с. 12, 110).

Крім цього, вироком Ленінського райсуду м. Миколаєва від 27 березня 2018 року відповідача ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення за заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8, яка перебувала в спірній квартирі. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року даний вирок скасовано, ОСОБА_6 звільнено від покарання в зв'язку із закінченням строків давності. Вказані підстави звільнення від покарання не є реабілітуючи (а.с.74,75).

За вказаних обставин, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі чинять перешкоди ОСОБА_10 та її доньці ОСОБА_8, з малолітньою донькою ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_1, в користуванні спірною квартирою в якій зареєстроване в установленому законом порядку їх місце проживання та відповідно до наведених норм вони мають право на користування цим житлом. В зв'язку з чим районний суд обґрунтовано постановив рішення про захист порушених житлових прав позивачів шляхом їх вселення в спірну квартиру.

Відповідно до розпорядження виконкому ММР № 468р від 10 грудня 2008 року квартира АДРЕСА_6 була реконструйована та фактично розподілена на дві ізольовані квартири, відповідно до будівельного проекту з окремими виходами на сходини під'їзду - трикімнатну та двокімнатну з усіма необхідними комунікаціями (арк.117-128).

Так, трикімнатна квартира складається з: житлова кімната №5 - площею 10,3 кв.м., житлова кімната № 11 - площею 13,4 кв.м., житлова кімната №12 - площею 20,3 кв.м, коридор - площею 8,3 м.кв. (№1), кухня - площею 12,1 кв.м. (№6), санвузла - площею 1,8 кв.м. (№7) та у кухні облаштовано душову кабінку (а.с.8, 137).

Інша ізольована квартира є двокімнатною та складається з житлової кімнати №18 - площею 12,2 кв.м., житлової кімнати №19 - площею 17,2 кв.м., а також кухні (до реконструкції житлова кімната) № 15 - площею 7,6 кв.м., санвузла - площею 1,4 кв.м. (№14), ванної кімнати - площею 2,7 кв.м. (№ 13), та коридору - площею 9,0 кв.м.(№16) (а.с.8,137).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 проживає в трикімнатній квартирі та займає кімнату №5, а ОСОБА_7 кімнати №11 та №12, у їх спільному користуванні знаходиться кухня, коридор та санвузол, розташовані у цій квартирі, де за їхні власні кошти здійснено ремонт.

Враховуючи наведені обставини, приймаючи до уваги усталений порядок користування квартирою, а також наявність хронічних захворювань у ОСОБА_10 та малолітньої дитини у ОСОБА_8, районний суд обґрунтовано виділив у користування останнім окремі кімнати двокімнатної квартири залишивши у спільному користуванні приміщення загального користування кухню, санвузол, ванну кімнату, коридор.

Доводи апеляційної скарги стосовно недієздатності ОСОБА_10 спростовуються довідкою Департаменту праці та соціального захисту населення від 25 лютого 2019 року, наданій до суду апеляційної інстанції, про те, що ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_9 не перебуває на обліку як обмежено дієздатна або недієздатна особа в органі опіки та піклування, опіка над нею не встановлювалася.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно дійшов висновку про створення перешкод відповідачем в користуванні квартирою позивачам, не заслуговують на увагу та спростовуються наведеними в даній постанові доказами, які не спростовані відповідачами.

Також не можуть бути враховані посилання апелянта на те, що позивачка ОСОБА_8 із своєю сім'єю проживала в іншій місцевості, а саме у Львівській області, а ОСОБА_10 за місцем проживання своєї сестри АДРЕСА_7, оскільки останні в установленому законом порядку зареєстровані в спірній квартирі, як члени сім'ї наймача, а тому зберігають право на проживання, яке не могли реалізувати через перешкоди в користуванні квартирою з боку відповідача.

В апеляційній скарзі вказано також на те, що судом безпідставно не допитані свідки, які могли би підтвердити факт непроживання позивачів в спірній квартирі. Однак, покази свідків не мають спростовної сили висновкам суду, щодо наявності поважних причин в непроживанні в даній квартирі через створені відповідачами перешкоди в тому.

Несплата комунальних платежів позивачами за час їх непроживання в квартирі на що також вказує апелянт, не впливає на житлові права позивачів та не спростовує наведені висновки суду, оскільки виходить за межі даного спору.

Дорученням від 23 серпня 2018 року ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представляти його інтереси в судах (а.с. 56).

Відповідно до зворотних поштових повідомлень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали судові повістки, проте в судове засідання 06 листопада 2018 року не з'явились і не направили своїх представників (а.с. 81,83-87). В судовому засіданні, яке відбулося 16 листопада та 07 грудня 2018 року, як представник ОСОБА_6 приймав участь ОСОБА_4, а ОСОБА_7 направлено поштове повідомлення, яке отримане нею особисто (а.с.146-151, 154). За вказаних обставин, посилання в апеляційній скарзі на те, що справа розглянута без участі відповідачів без їх належного повідомлення про час та місце розгляду справи є безпідставним, в зв'язку з чим відсутні підстави для застосування положень п. 3 ч. 3 ст.376 ЦПК України, на що міститься посилання в апеляційній скарзі.

Посилання апелянтів на наявність захворювань у ОСОБА_10, як на підставу відмови їй у вселенні в спірну квартиру, також є безпідставними, оскільки суд надав правильну оцінку вказаним обставинам, та послався на спеціальну норму права Закону України «Про запобігання захворюванню на СНІД та соціальний захист населення», якою гарантовано житлові права відповідної категорії осіб.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки суду.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином перевіривши оскаржуване рішення суду в межах його оскарження, колегія доходить висновку, що судом правильно встановлено характер спірних правовідносин, визначені норми матеріального права, які підлягають застосуванню, доказам які надані сторонами надано належну оцінку та постановлено законне та обґрунтоване рішення.

За вказаних обставин, рішення районного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 04 березня 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

І.В.Лівінський

Л.М.Прокопчук