Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 333/420/16-ц

провадження № 61-3221св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Сенітович Юлія Сергіївна, Букач Яна Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Воробйової І. A., Полякова О. З., Спас О. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 березня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку в розмірі 2 000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі

36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов указаного кредитного договору, станом на

31 грудня 2015 року, утворилася заборгованість у розмірі 11 940,79 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 1 819,13 грн, за процентами за користування кредитом - 10 121,66 грн, а також штрафи у розмірі 500,00 грн (фіксована частина) і 479,91 грн (процентна складова). Крім того, заявник посилався на те, що судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя

від 25 квітня 2008 року з ОСОБА_6 на користь банку було стягнуто кошти у розмірі 2 342,66 грн, які мають бути відраховані від загальної суми заборгованості.

З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 578,04 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2006 року в розмірі 10 578,04 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що у зв'язку із неналежним виконанням кредитних зобов'язань утворилась заборгованість, яку в добровільному порядку відповідач відмовився сплатити, а тому такі кошти підлягають стягненню у судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, для звернення з даним позовом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2016 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий апеляційний розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 333/420/16-цз Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції

Відзив відповідача на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 29 березня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2 000,00 грн, зі сплатою 36 % річних.

29 березня 2006 року ОСОБА_6 отримав платіжну картку, про що ним зроблено підпис. Термін дії картки три роки, тобто до 29 березня 2009 року. Нову картку відповідач не отримував.

15 вересня 2007 року ОСОБА_6 було внесено останній платіж на кредитну картку від 29 березня 2006 року.

Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2008 року з ОСОБА_6 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 342,66 грн.

01 червня 2016 року представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7, подано заяву про застосування строків позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При застосуванні положень про позовну давність у справі апеляційний суд послався на те, що кінцевим терміном виконання зобов'язання було визначено 29 березня 2009 року.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції щодо спливу позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Що стосується суми боргу, нарахованої після дати кінцевого терміну виконання зобов'язання необхідно зазначити наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судами встановлено, що строк кредитного зобов'язання встановлено сторонами до 29 березня 2009 року та судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2008 року стягнуто заборгованість у розмірі 2 342,66 грн.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

З урахуванням викладеного, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає саме з цих підстав, а не за спливом строку позовної давності, заявленої стороною у справі.

Враховуючи те, що норми матеріального права застосовано неправильно апеляційним судом, колегія суддів дійшла висновку про зміну судового рішення у справі у мотивувальній частині, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року змінити у мотивувальній частині, виклавши в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило