Ухвала

22 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 667/10293/14-ц

провадження № 61-3329ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову Херсонського апеляційного суду від 15 січня 2019 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Югагроцентр», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

АналізЄдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у грудні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1)звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Югагроцентр» (далі - ТОВ «Югагроцентр»), ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором поставки.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2011 року між ФОП ОСОБА_1 і ТОВ «Югагроцентр» укладено договір поставки № 07/11, за умовами якого останній зобов'язався у встановлений договором строк передати у власність позивачу товар, а позивач прийняв зобов'язання його оплатити. 19 липня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору поставки, умовами якої передбачено строк поставки товару, а саме - протягом трьох днів із дня попередньої оплати.

19 липня 2011 року на виконання зобов'язань за договором ФОП ОСОБА_1 здійснила оплату за товар у розмірі 270 000,00 грн. Однак 31 серпня 2011 року та 07 вересня 2011 року ТОВ «Югагроцентр» повернуло позивачу грошові кошти у розмірі 110 000,00 грн та 57 000,00 грн відповідно.

01 жовтня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань ТОВ «Югагроцентр» у розмірі 100 000,00 грн, що виникли з договору поставки від 18 липня 2011 року. Того ж дня між ФОП ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання зобов'язань ТОВ «Югагроцентр» у розмірі 3 000,00 грн, що виникли з договору поставки від 18 липня 2011 року.

ТОВ «Югагроцентр» зобов'язання за договором поставки товару не виконало та грошових коштів не повернуло.

Оскільки відповіді на претензії з вимогою про повернення грошових коштів, які були направлені відповідачам, не надано, просила суд стягнути на користь ФОП ОСОБА_1 з ТОВ «Югагроцентр» грошові кошти у розмірі 324 069,59 грн, стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн, стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 16 квітня 2015 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ТОВ «Югагроцентр» та ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованість за договором поставки від 18 липня 2011 року у розмірі 324 069,59 грн, з яких стягнути з ОСОБА_3 100 000,00 грн у межах відповідальності за договором поруки від 01 жовтня 2013 року. Стягнуто солідарно з ТОВ «Югагроцентр» та ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованість за договором поставки від 18 липня 2011 року у розмірі 324 069,59 грн, з яких стягнуто з ОСОБА_4 3 000,00 грн у межах відповідальності за договором поруки від 01 жовтня 2013 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 15 січня 2019 року рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 16 квітня 2015 року скасовано в частині солідарного стягнення із ОСОБА_3 100 000,00 грн у межах відповідальності за договором поруки від 01 жовтня 2013 року та судового збору в розмірі 1 000,00 грн. Відмовлено в задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 100 000,00 грн за договором поруки від 01 жовтня

2013 року та судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції не переглядалося. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

12 лютого 2019 року ФОП ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову Херсонського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що договір поруки від 01 жовтня 2013 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3, є припиненим у зв'язку з тим, що право вимоги до поручителя може бути пред'явлено у судовому порядку в межах дії цього договору, тобто протягом року від дня укладання правочину, є безпідставним та не відповідає дійсності, оскільки відповідно до умов спірного договору строк його дії припиняється із припиненням дії основного договору.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про стягнення коштів за договорами поставки та поруки у розмірі 427 069,59 грн.

Отже, справа № 667/10293/14-ц не є справою з ціною позову, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 667/10293/14-ц є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ФОП ОСОБА_1 подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову Херсонського апеляційного суду від 15 січня 2019 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Югагроцентр», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат