Єдиний номер справи 469/909/18
Провадження 22-ц812/1852/19 Головуючий по 1 інстанції Гапоненко Н.О.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

13 листопада 2019р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2019р.

за позовом за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

встановила:

У серпні 2018р. АТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення 89741,61 грн. заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що 09 грудня 2015р. уклав з відповідачем кредитний договір, за умовами якого надав останньому 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів згідно діючих тарифів банку на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 05 липня 2018р. утворилася заборгованість за кредитом у сумі 89741,61 грн., яка складається з основної заборгованості (тіло кредиту) 32769,67 грн., заборгованості за процентами 6871,26 грн., пені 45351,08 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 4249,60 грн.

Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати.

Заочним рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2019р. позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 32769,67 грн. основної заборгованості (тіло кредиту) за кредитним договором від 09 грудня 2015р. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність договірних правовідносин між сторонами щодо сплати процентів та неустойки.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду в частині відхилених вимог про стягнення процентів та пені, просив його скасувати і ухвалити нове про їх задоволення.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.ст.626,628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.ст.546,547,549,551 ЦК неустойка (штраф, пеня) є одним із видів забезпечення зобов`язання, правочин щодо якої вчиняється у письмовій формі, а розмір неустойки, в разі якщо її предметом є грошова сума, встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язань, вчинений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно зі ст.633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст.10561 ЦК розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка за порушення зобов`язань поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

Як встановлено судом, 09 грудня 2015р. між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Цього ж дня для обслуговування договору позивач видав відповідачу кредитну картку.

За розрахунком позивача станом на 05 липня 2018р. внаслідок неналежного виконання зобов`язань відповідач має 32769,67 грн. основної заборгованості (тіло кредиту), яку і було стягнуто судом першої інстанції.

Рішення суду в частині задоволених вимог про стягнення основної заборгованості (тіло кредиту), а також відхилених вимог про стягнення штрафів не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість в апеляційному порядку на підставі ч.1 ст.367 ЦПК.

Також при розгляді справи встановлено, що розмір процентів за користування кредитом та неустойки за порушення грошового зобов`язання у вказаній заяві сторонами узгоджено не було.

Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, відповідач не підписував, а тому ці документи не можуть вважатись частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог, так як позивачем не доведено належними доказами наявності домовленості щодо сплати процентів та пені.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019р. у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2019р. без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 13 листопада 2019р.

Головуючий: Судді: