Провадження № 22ц-824/2090/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Сушко Л.П.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визначення місця проживання дітей,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, разом виховували дітей, але відносини у них не склалися і з травня 2014 року вона разом зі своїми двома малолітніми дітьми почала проживати окремо від ОСОБА_5, а у подальшому виїхала проживати з ними в м. Львів, тому просить суд визначити місце проживання двох дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею.

У свою чергу, відповідач ОСОБА_3 подав зустрічний позов про визначення місця проживання доньок ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним. Мотивує свої вимоги тим, що ОСОБА_4 самостійно, таємно, без його згоди та проти їхньої волі, змінила місце проживання дітей, які, на його думку, насильно та примусово утримуються без дозволу спілкування і зустрічей з рідним батьком.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено, визначено місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з ОСОБА_4, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що з метою забезпечення якнайбільших інтересів дітей, враховуючи стать та вік дітей, їх фізичний та психологічний стан, проживання дітей необхідно визначити з матір'ю, оскільки вона на даний час найбільш оптимально може забезпечити спокійні, належні та відповідні умови проживання, виховання і навчання доньок.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2007 року по 28.11.2014 року та є батьками малолітніх дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1 а.с. 10,11,9,12).

З народження місце проживання дітей було зареєстрованим в АДРЕСА_1, разом з їх мамою та бабусею ОСОБА_8 (Т.1 а.с.14).

Позивачка ОСОБА_4 15.06.2017 року уклала шлюб з ОСОБА_9 (Т.1 а.с.16) і змінила місце свого проживання, виїхала разом з дітьми в м. Винники, Львівської області. де проживає АДРЕСА_2 (Т.1 а.с.32).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_4, працює на посаді вчителя музичного мистецтва в Підберізцівському НВК І-ІІ ступенів з 19.09.2017 р. , а також, працює у 58 будинку офіцерів за посадою керівника гуртка вокалу на умовах строкового трудового договору за сумісництвом (Т1. а.с.175,192,208).

ОСОБА_3 працює інженером-енергетиком в ТОВ «Ньютехногруп» (Т.2 а.с.160).

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_3 неодноразово звертався до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування щодо вирішення питання відчуження нерухомого майна (квартири) де були зареєстровані його діти. Матеріали справи містять заяви та відповіді компетентних органів щодо вирішення спору між батьками дітей (Т.2 а.с.167-168, 169-171,173,175-176).

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6, наданого Личаківською районною адміністрацією 10.05.2018 року за № 33-1533, комісія прийшла до переконливого висновку за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за місцем проживання матері (Т.1 а.с.225-229).

Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. ;

За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У ч. 1 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

В ст. 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так у вказаній статті зазначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

З аналізу зазначених норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Згідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327 цс18).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, зокрема дійшов обґрунтованого висновку, що з метою забезпечення інтересів дітей, враховуючи стать та вік дітей, їх фізичний та психологічний стан, місце проживання дітей необхідно визначити з матір'ю, оскільки вона найбільш оптимально може забезпечити спокійні та належні умови проживання, виховання і навчання дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції є незаконними, оскільки, на його думку, не враховано насамперед найкраще забезпечення інтересів дітей та визначено їхнє місце проживання всупереч волі та бажанню самих дітей, є безпідставними, оскільки при ухваленні оскаржуваного рішення судом було взято до уваги як ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, умови проживання, які мають батьки, та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема забезпечення сталості існування соціальних зв'язків між дітьми та членами її сім'ї та соціумом в цілому, крім того суд надав комплексну оцінку зібраним у справі доказам, зокрема і дав належну оцінку висновку органу опіки та піклування.

Інші доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів, незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому вони не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: