Номер провадження: 22-ц/813/5758/19
Номер справи місцевого суду: 521/8260/17
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Михайлюк О.А. 10 квітня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування( т. 1 а.с. 2-4).

В обґрунтування позову посилалася на те, що 15 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого остання отримала 43 000 доларів США. Термін дії договору позики становив шість місяців. Даний договір було укладено у формі розписки та скріплено підписами кредитора ОСОБА_1 , боржника ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_4 15 травня 2017 року закінчився термін дії договору позики, однак боржник зобов`язання за позикою не виконала, у результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 63 330,00 доларів США (з урахуванням відсотків). У результаті прострочення виконання зобов`язання за договором ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 18 липня 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року, з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 15 листопада 2016 року в розмірі 1 116 486, 40 гривень.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_2

22 травня 2017 року рішенням Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР № 35298736 відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у зв`язку з неправильним зазначенням відомостей про вланика майна в ухвалі суду, у зв`язку з чим обтяження на кв. АДРЕСА_1 не накладалось.

25 травня 2017 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування кв. АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 , маючи обізнаність про боргові зобов`язання за договором позики, з метою уникнення майнової відповідальності перед позивачем після подання нею позову до суду та отримання ухвали про забезпечення позову, уклала договір дарування належної їй квартири, який є фіктивним правочином в розумінні ст. 234 ЦК України, у зв`язку із чим просила суд визнати його недійсним.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року, з метою забезпечення позову, накладено арешт на кв. АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 21).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року провадження у цивільній справі зупинено до набрання законної сили рішенням по цивільній справі № 521/7341/17-цза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики (т. 1 а.с. 46).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року залишено без змін (т. 1 а.с. 98-99).

Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року залишено без змін (т. 1 а.с. 139-141).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 січня 2019 року провадження у справі поновлено (т. 1 а.с. 160).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 2 а.с. 12-13).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_2 була обізнана про боргові зобов`язання за договором позики, і з метою уникнення майнової відповідальності перед позивачем після подання відповідного позову до суду та отримання ухвали про забезпечення позову, уклала договір дарування належної їй квартири, який є фіктивним правочином(т. 2 а.с. 18-23).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що метою укладення договору дарування від 25 травня 2017 року було повернення у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй на підставі договору дарування від 12 лютого 1992 року.

На думку суду, підписуючи договір дарування, ОСОБА_2 знала, що договір дарування від 21 березня 2016 року фактично розірваний, повністю усвідомлювала наслідки своїх дій щодо повернення ОСОБА_3 квартири та у встановленій законодавством формі здійснила цей правочин.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено рішення/вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його діти (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті?203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті?234 ЦК України.

У спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, судами має бути перевірено, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення?боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена?правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про?визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого остання отримала 43 000 доларів США. У результаті прострочення виконання зобов`язання за договором, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 18 липня 2017 року, яке було залишено без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 15 листопада 2016 року в розмірі 1 116 486, 40 гривень.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_2

22 травня 2017 року рішенням Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР № 35298736 відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у зв`язку з неправильним зазначенням відомостей про власника майна в ухвалі суду, у зв`язку з чим обтяження на кв. АДРЕСА_1 не накладалось.

25 травня 2017 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування кв. АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_2 , відчужуючи належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , своій матері ОСОБА_3 , була обізнана про наявність позовних вимог про стягнення суми боргу, які розглядають у суді, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку постановлення судового рішення на користь кредитора

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що при укладенні 25 травня 2017?року?оспорюваного правочину, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином договором дарування квартири АДРЕСА_1 , і їх дії були вчинені?на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , у зв`язку із чим оспорюваний правочин має бути визнаний недійсним?на підставі статті 234 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі за N 14-260цс19.

Одночасно, колегія суддів вважає необґрунтованими наступні доводи суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному судовому рішенні.

Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що 21 березня 2016 року спірну квартиру ОСОБА_3 вирішила подарувати своїй доньці ОСОБА_2 , з метою її подальшого проживання в даній квартирі разом з нею та реєстрації в ній місця проживання неповнолітнього онука. Після укладення договору дарування ОСОБА_2 тривалий час не сплачувала комунальні платежі, в результаті чого виникла значна заборгованість.

Звернувшись до нотаріуса з метою розірвання договору дарування на підставі ст. 727 ЦК України, внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі та створення загрози безповоротної втрати дарунка, відповідач ОСОБА_3 отримала відмову, оскільки ОСОБА_2 з громадянином ОСОБА_5 договір іпотеки № 368 від 05 липня 2016 року спірної квартири та договір позики від 05 липня 2016 року, зареєстровані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурменко Н.О. за реєстровим № 367.

На думку суду першої інстанції, оскільки відповідач ОСОБА_3 погашає борги за комунальні послуги, а також погасила заборгованість за договором позики від 05 липня 2016 року у розмірі 910 739, 86 гривень, у неї за правилами ч. 3 ст. 528 ЦК України (інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні), виникло право на повернення спірного майна у власність.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції хибним, оскільки якщо навіть у разі існування вказаних обставин, вони знаходяться поза межами предмету розгляду у даній справі. Крім того, факт погашення боргових зобов`язань третьою особою не породжує для неї право власності на майно боржника, а повернення майна у власність колишнього власника не передбачено Законом. Договір дарування є безкоштовним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 після укладення договору дарування продовжили спільно проживали у спірній квартирі, і ОСОБА_3 , як мати відповідача, була обізнана про наявність рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 18 липня 2017 року, яке було залишено без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 15 листопада 2016 року в розмірі 1 116 486, 40 гривень, а відтак, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.

Доказів на підтвердження виконання ОСОБА_2 рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 18 липня 2017 року про стягнення боргу матеріали справи не містять, а тому послання її представника у судовому засідання щодо відсутності доказів ухилення відповідачки від виконання судового рішення, є безпідставними.

З урахуванням викладеного, хибним є висновок суду першої інстанції про те, що метою укладення договору дарування від 25 травня 2017 року було повернення у власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй на підставі договору дарування від 12 лютого 1992 року.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 рокупідлягає скасуванню із ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 25 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (серія та номер: 592 від 25 травня 2017 року), зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А.

Скасувати реєстраційний запис номер 20602239, внесений 25 травня 2017 року на підставі договору дарування (серія та номер: 592 від 25 травня 2017 року), зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 08 листопада 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе