П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Київ

Справа №752/16277/17-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 27 лютого 2019 року

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Чередніченко Н.П. 05 жовтня 2018 року, повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2018 року в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №752/16277/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/2010/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Шабельнікова А.І. звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 08 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір № 08-1/07-17 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_2 прийняла 100 % права вимоги на умовах, які існують на момент укладення договору, за зобов'язаннями ОСОБА_3 про повернення основного боргу за розпискою від 05 серпня 2014 року в сумі 300 доларів США, процентів за весь період користування коштами, штрафу, пені та 3 відсотків річних за весь період прострочення на користь ОСОБА_4 При укладенні договору ОСОБА_2 та ОСОБА_4 також був проведений розрахунок суми станом на 08 липня 2017 року, про що був укладений додаток № 1 до договору, а також 08 липня 2017 року позивачці був переданий оригінал розписки. 08 липня 2017 року ОСОБА_2 було направлено ОСОБА_3 повідомлення про право відступлення права вимоги та вимогу сплатити заборгованість за розпискою від 05 серпня 2014 року, а також штрафні санкції. В той же час, ОСОБА_4 поручився в частині виконання ОСОБА_3 зобов'язання за розпискою від 05 серпня 2014 року, в розмірі 10 доларів США від основного боргу, про що був укладений договір поруки. Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 борг за вказаною розпискою не повернув, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь грошові кошти: 290 доларів США - сума основного боргу, що у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долару США становить 7508,10 грн.; 300 доларів США - штраф, що у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долару США становить 7767,00 грн.; 22449,00 доларів США пеня, що у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долару США становить 581204,61 грн.; 25,59 доларів США - 3 % річних, що у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долару США становить 662,53 грн.; 166,16 доларів США - проценти за весь період користування коштами, що у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долару США становить 4301,88 грн., а разом суму в розмірі 23230 доларів США, що у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долару США становить 601444,12 грн. грн.; а також стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в сумі 10 доларів США, що у відповідності до офіційного курсу БУ гривні до долару США становить 258 грн. 90 коп., судові витрати поклати на відповідача у справі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачем ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, так як обставини, що мають значення для справи, з'ясовані в неповному обсязі та неправильно застосовані норми матеріального права.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4, представник позивача ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_2, підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення відповідача ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем надано копію розписки від 05 серпня 2014 року, в якій вказано, що ОСОБА_3 отримав в борг у ОСОБА_4 300 доларів США строком на один місяць до 05 вересня 2014 року і зобов'язався повернути борг не пізніше зазначеної дати (а.с.11).

Крім того, позивачем надано копію договору відступлення права вимоги № 08-1/07-17 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_2 прийняла 100 % права вимоги на умовах, які існують на момент укладення договору, за зобов'язаннями ОСОБА_3 про повернення основного боргу за розпискою від 05 серпня 2014 року в сумі 300 доларів США, процентів за весь період користування коштами, штрафу, пені та 3 відсотків річних за весь період прострочення на користь ОСОБА_4 При укладенні договору ОСОБА_2 та ОСОБА_4 також був проведений розрахунок суми станом на 08 липня 2017 року, про що був укладений додаток № 1 до договору (а.с. 12-15).

08 липня 2017 року ОСОБА_2 було направлено ОСОБА_3 повідомлення про право відступлення права вимоги та вимогу сплатити заборгованість за розпискою від 05 серпня 2014 року, а також штрафні санкції (а.с.16-19). Однак, доказів отримання позичальником ОСОБА_3 вказаних документів до матеріалів справи не долучено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами укладення 05 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики, а представлена копія розписки не може бути прийнята судом як належний доказ.

Про те, апеляційний суд в складі колегії суддів, вважає такий висновок суду першої інстанції необґрунтованим, таким, що зроблений на підставі неповно з'ясованих обставин, що мають значення для справи.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь грошові кошти: 290 доларів США - сума основного боргу, 300 доларів США - штраф, 22449 доларів США пеня, 25,59 доларів США - 3 % річних, 166,16 доларів США - проценти за весь період користування коштами, а разом суму в розмірі 23230 доларів США, що у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долару США становить 601444,12 грн., а також стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в сумі 10 доларів США, що у відповідності до офіційного курсу НБУ гривні до долару США становить 258 грн. 90 коп.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов'язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

В судовому засіданні Київського апеляційного суду, представником позивача на огляд колегії суддів було надано оригінал розписки від 05 серпня 2014 року, яка повністю за своїм змістом відповідає копії розписки, що міститься в матеріалах справи на а.с.11. За таких обставин колегія суддів вважає належним доказом копію розписки про повернення основного боргу в сумі 300 доларів США, процентів за весь період користування коштами, штрафу, пені та 3 відсотків річних за весь період прострочення на користь ОСОБА_4

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до розписки від 05 серпня 2014 року, ОСОБА_3 отримав в борг у ОСОБА_4 300 доларів США строком на один місяць до 05 вересня 2014 року і зобов'язався повернути борг не пізніше зазначеної дати.

Позикодавцем ОСОБА_4 умови договору виконані та надано позичальнику ОСОБА_3 кошти в сумі 300 доларів США, в свою чергу, відповідач ОСОБА_3 не виконав зобов'язань за договором позики та не повернув у встановлений строк кошти.

Відповідно до укладеного договору відступлення права вимоги, укладеного 08 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в силу ст.514 ЦК України, ОСОБА_2 прийняла 100 % права вимоги на умовах, які існують на момент укладення договору, за зобов'язаннями ОСОБА_3 про повернення основного боргу за розпискою від 05 серпня 2014 року в сумі 300 доларів США, процентів за весь період користування коштами, штрафу, пені та 3 % річних за весь період прострочення на користь ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_3, розпоряджаючись своїми правами та реалізуючи їх на свій розсуд, суду не надав будь-яких доказів, які б свідчили про виконання своїх зобов'язань за розпискою від 05 серпня 2014 року.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»:

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ).

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов'язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов'язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов'язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення 290 доларів США суми основного боргу відповідно до пред'явлених позовних вимог.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквіваленту національній валюті України.

З огляду на зазначене, з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення 25,59 США 3 % річних.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає, що з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення штраф в сумі 8094 гривні, що з одного боку забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін з урахуванням суми боргу, а з іншого дозволить реалізувати забезпечувальну функцію неустойки.

Щодо стягнення з боржника процентів за користування отриманими в борг коштами за період з 05 серпня 2014 року по 08 липня 2017 року в сумі 166,16 доларів США, нарахованими відповідно до ч.2 ст.1048 ЦК України, на суму боргу в іноземній валюті, то колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним зазначити наступне.

Як убачається з матеріалів справи, предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов'язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389, визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв'язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов'язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов'язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення процентів за користування коштами в сумі 116,16 доларів США.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, суд керується таким.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

За положеннями ст.61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме, передбачено сплата штрафу та застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача ОСОБА_2 в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в сумі 22449 доларів США і в задоволенні в цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Зміст договору як угоди (правочину) становить сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що становлять зміст договірного зобов'язання (ч.1ст.628 ЦК).

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, котрим визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (чч.1, 2 ст.553 ЦК).

Статтею 554 ЦК передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_4 поручився в частині виконання ОСОБА_3 зобов'язання за розпискою від 05 серпня 2014 року у розмірі 10 доларів США від основного боргу по що був укладений договір поруки.

Разом з тим, матеріали справи не містять договору поруки, на який посилається в своїй позовній заяві позивач, не надано такого договору і представником позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду.

Визнання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором поруки в межах 10 доларів США без надання самого договору, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Оскільки суд позбавлений можливості перевірити зміст та умови договору поруки, на який посилається позивач, визначитись з обсягом відповідальності поручителя, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4

Статтею 133 ЦПК України визначено види судових витрат, зокрема, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 3 цієї статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу.

Статгею 15 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Статтею 141 ЦПК України визначено розподіл витрат між сторонами.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

До матеріалів справи приєднано договір про надання послуг №08-1/07-17 від 08 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатським об'єднанням «Ліга Справедливості в Києві» в особі керуючого справами Суханової Я.С. яка діє на підставі статуту, квитанції про сплату за надані послуги на загальну суму 21500 гривень.

З огляду на те, що колегія апеляційного суду прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, то з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають до стягнення витрати на надання правничої допомоги пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 593 гривні 40 копійок.

Оскільки судове рішення скасовується, то з відповідача ОСОБА_3. у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600 гривень, від сплати якого була звільнена позивач Вітровчак Г.М. при зверненні до суду з позовною заявою (640 гривень) та за подання апеляційної скарги (960 гривень).

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 ( 03039 АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_2) 290 доларів США сума основного боргу, 25,59 США 3% річних, штраф у сумі 8094 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 ( 03039 АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_2) витрати на правничу допомогу в сумі 593 гривні 40 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в сумі 1600 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна