РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року м. Рівне

Справа № 569/12816/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/310/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_6,

за участю: позивача, представника відповідачки

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Ковальова І.М. від 13 грудня 2018 року, проголошене в 10 год. 03 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення не вказана,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації та виселення відповідача з квартири.

ОСОБА_4 подано зустрічний позов до ОСОБА_5 про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя і визнання правочинів і реєстрації недійсними.

Зустрічний позов мотивує тим, що 1.10.2006 року відділом РАЦС м. Рівне зареєстровано шлюб між ним та ОСОБА_5 (дівоче - ОСОБА_6) В.В., який розірваний Рівненським міським судом 1.03.2016 року.

Спірна квартира подарована публічно на весіллі в день реєстрації шлюбу бабусею колишньої дружини ОСОБА_7, йому та ОСОБА_5, а тому належить їм обом на праві спільної сумісної власності.

Однак, дарувальник ОСОБА_7 незадовго померла та не встигла оформити нотаріально договір дарування квартири, 1/2 частка якої належала їй внаслідок приватизації, а 1/2 частку вона успадкувала за законом від померлого чоловіка ОСОБА_8

Вказує, що дарунок ними прийнятий, так як на другий день бабуся виселилася до батьків дружини, а вони заселилися в спірну квартиру і почали робити ремонт, після завершення якого зареєструвалися у ній.

Проте, ОСОБА_5 всупереч його волі та волі своєї баби одержала свідоцтво на спадщину від 20 жовтня 2004 року на 1/2 частку квартири і оформила договір дарування від 2 листопада 2006 року на 1/2 частку квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9, та зареєструвала в КП "Рівненське МБТІ" ці частки на себе.

Вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя з двох підстав, а саме в звязку з її даруванням та внаслідок його трудових і грошових внесків на її перепланування і ремонт.

Крім того, ОСОБА_5 не додержано загальні вимоги для чинності правочинів, а тому вони є недійсними, що передбачено ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Просить суд визнати спільною сумісною подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1; визнати свідоцтво про право власності на спадщину на Ѕ частки вказаної квартири, виданого 20.10.2004 року першою Рівненською державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_5 та договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 від 2.11.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9 недійсними; визнати реєстрацію права власності на нерухоме майно КП Рівненське МБТІ свідоцтва про право власності на спадщину Ѕ частки на імя ОСОБА_5 від 12.11.2004 року і договору дарування Ѕ частки на імя ОСОБА_5 від 14.11.2006 року на квартиру АДРЕСА_1 недійсною і скасувати та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати по справі.

Ухвалою Рівненського міського суду від 19 липня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя і визнання правочинів і реєстрації недійсними залишено без розгляду.

Рішенням Рівненського міського суду від 19 липня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено. Усунуто ОСОБА_5 перешкоди в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення, ОСОБА_4 з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року рішення Рівненського міського суду від 19 липня 2017 року скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року ухвалу Рівненського міського суду від 19 липня 2017 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Рівненського міського суду від 3 вересня 2018 року залучено ОСОБА_6 до участі в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Рішенням Рівненського міського суду від 13 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6 про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що Ѕ частка квартири АДРЕСА_4 набута відповідачем до шлюбу в порядку спадкування за заповітом, що є її особистою приватною власністю, а інша Ѕ частина даної квартири набута нею в період шлюбу за договором дарування.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду через неповне і неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи.

Зазначає, що судом не враховано, що під час оформлення свідоцтва про право на спадщину від 20.10.2004 року порушено діючі на той час вимоги ст. 214 ЦК України, оскільки на неодноразові запити адвоката і суду, нотаріус не надав оригінал заповіту і заяву про відмову від обов'язкової частки непрацездатної дружини померлого спадкодавця ОСОБА_7, якій на час смерті заповідача було 65 років і яка претендувала на обовязкову частку, що свідчить про незаконну видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Крім того, ОСОБА_7 на весіллі подарувала цілу квартиру, що підтвердила в суді відповідачка, яка також визнала факт проживання ними та реєстрацію в спірній квартирі після укладення шлюбу, тобто прийняття дарунку.

Судом не взято до уваги, що діючими на час укладення оспорюваного договору дарування Ѕ частки квартири нормами ч.ч. 3, 4 ст. 65 СК України передбачено, що при укладанні одним з подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і держреєстрації, згода другого подружжя має бути нотаріально засвідчена.

Вважає безпідставним висновок суду про те, що ним наведено різні за суттю та змістом посилання на норми ЦК України, які не можуть бути застосовані одночасно та є взаємовиключними, оскільки суд не навів, які саме норми права взаємовиключні та для захисту і поновлення прав позивача суд має право з своєї ініціативи застосувати інші норми матеріального права, якщо позивачем вони зазначені помилково.

Висновки суду про зловживання ним своїм законними правами та штучність його позову є упередженими, так як Апеляційний суд Рівненської області скасував ухвалу місцевого суду про залишення цього позову без розгляду, направив на новий розгляд і не вбачав що позов є штучним.

Разом з тим, суд допустився припущення, про затягування ним розгляду справи, оскільки справа розглядом затягувалась не з його вини і він просив неодноразово завершувати її розгляд.

Доводить, що ОСОБА_5 обманним шляхом заволоділа спірним майном, як на підставі підробленого заповіту від свого діда та свідоцтва про право власності па спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири, так і на підставі підробленого договору дарування бабою 1/2 частки квартири.

Звертає увагу на те, що в перепланування і ремонт спірної квартири внесено їх спільні з відповідачкою весільні і зароблені кошти, а також його заощадження зроблені до одруження, що істотно збільшило вартість квартири.

Також, судом не було проведено підготовчого судового засідання та не вирішувалося питання про розгляд справи в загальному чи спрощеному порядку, оскільки справа є малозначима, так як допущений представник, який не є адвокатом.

Просить рішення Рівненського міського суду від 13 грудня 2018 року скасувати та винести нове рішення про задоволення його позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить її залишити без задоволення.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 її Ѕ частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.10.2004 року, інша Ѕ частина - на підставі договору дарування від 1.11.2006 року. Її право власності зареєстровано в органах БТІ, що стверджується відповідними витягами з нього.

1.10.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 (прізвище після реєстрації шлюбу: ОСОБА_5) та ОСОБА_4, про що зроблено актовий запис №1750.

Розпорядженням міського голови №1971-р від 6.11.2007 року надано дозвіл ОСОБА_5 на реконструкцію квартири АДРЕСА_5 відповідно до погодженого проекту.

Із проекту реконструкції квартири АДРЕСА_6, вбачається, що його виконано на замовлення ОСОБА_5

Рішенням Рівненського міського суду від 1 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

5 грудня 2017 року на підставі договору дарування вищевказана квартира ОСОБА_5 була подарована ОСОБА_6.

Пунктами першим та другим частини першої статті 57 СК України, передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

За наведеного, спірна квартира АДРЕСА_5, до її відчуження була особистою приватною власністю ОСОБА_5

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із роз'ясненнями, що надані у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17).

За наведеного, майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно висновку, проведеної ПП "Експерт-Рівне-Консалт" на замовлення позивача, судової оціночно-будівельної експертизи №180413/1/С від 19.04.2018 року ринкова вартість квартири по вул. Кавказька, 11/43 в м. Рівне в цінах на час проведення експертизи в порівнянні між технічним станом на 1.10.2006 року (до ремонту) та технічним станом на кінець 2008 року (після ремонту) збільшилась на 268500 грн., що складає 46%.

Із мотивувальної частини вказаного висновку експерта вбачається, що обєктивні вихідні документальні дані, згідно яких експерт може самостійно встановити стан квартири на 1.10.2006 року та кінець 2008 року відсутні, тому при розрахунку експертом прийнято вихідні дані про стан квартири згідно поданої заяви, з відповідними обмеженнями, щодо достовірності даних.

Однак, у вказаному висновку відсутні будь-які дані про те, яка вартість поліпшень спірної квартири, здійснених сторонами у справі, а також, що вартість квартири істотно збільшилась саме в наслідок їх проведення, а не в звязку з іншими чинниками, зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна.

Крім того, у висновку зазначено, що за словами замовника стан квартири після ремонту відповідає стану на час проведення експертизи.

Таким чином, висновок експерта ґрунтується лише на поясненнях ОСОБА_4 про проведені ремонтні роботи та про те, що стан квартири після спливу десяти років від завершення ремонту, тобто з 2008 року до моменту проведення експертизи у 2018 році не змінився, що викликає сумніви у правильності висновку експерта.

Із врахуванням наведеного, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира істотно збільшилась у своїй вартості саме за рахунок його особистих та спільних з ОСОБА_5 грошових та трудових затрат, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості, а тому правові підстави для визнання її спільною сумісною власністю подружжя відсутні.

Не надано ОСОБА_4 і доказів на підтвердження своїх доводів про поліпшення квартири за рахунок його особистих заощаджень, зроблених до укладення шлюбу із відповідачкою.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновку суду про те, що позивачем наведено різні за суттю та змістом посилання на норми ЦК України, які не можуть бути застосовані одночасно та є взаємовиключними, спростовуються позовною заявою, в якій чітко зазначено, що ОСОБА_4 вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя з двох підстав, а саме в звязку з її даруванням та внаслідок його трудових і грошових внесків на її перепланування і ремонт.

Таким чином, позовна вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя заявлена з різних правових підстав, які виключають одна-одну, зокрема в зв'язку з прийняттям її подружжям спільно в дар та на підставі ст. 62 СК України в зв'язку із істотним збільшенням вартості майна одного з подружжя за час шлюбу внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Будь-які дані про наявність у ОСОБА_7 на момент укладення між нею та ОСОБА_5 договору дарування частини квартири від 1.11.2006 року волевиявлення на безоплатне відчуження квартири АДРЕСА_5 саме позивачці та ОСОБА_4, як подружжю, в матеріалах справи відсутні.

Покликання позивача на те, що ОСОБА_5 не заперечується дарування ОСОБА_7 спірної квартири їм обом на весіллі не заслуговують на увагу, оскільки у відповідності до ч.2 ст. 717 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а тому усне висловлювання власника про дарування нерухомого майна без оформлення договору дарування у формі, встановленій законом, правового значення не має.

Крім того, на момент укладення шлюбу між сторонами у справі ОСОБА_7 належала на праві власності лише Ѕ частина квартири АДРЕСА_7, що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом державно-комунального майна міської ради народних депутатів 22.04.1993 року №184, та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 1.11.2006 року.

За наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання вказаного договору недійсним та скасування, проведеної на його підставі, державної реєстрації за ОСОБА_5 права власності на Ѕ частину спірної квартири.

Безпідставними є покликання позивача на норми ч.ч. 3, 4 ст. 65 СК України, оскільки вказаними нормами передбачено обов'язковість згоди другого з подружжя на відчуження спільного майна, а не на безоплатне набуття одним з подружжя майна в особисту приватну власність.

Доводи про незаконність видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку квартири від 20.10.2004 року в зв'язку з тим, що непрацездатна дружина померлого спадкодавця - ОСОБА_7, якій на час смерті заповідача було 65 років, мала право на обовязкову частку у спадщині, колегія суддів також не приймає, так як ОСОБА_4 не є спадкоємцем ОСОБА_8 і його права видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом не порушуються.

Також, голослівними та такими, що не підтверджені жодними доказами, є доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 обманним шляхом заволоділа спірним майном на підставі підроблених заповіту, свідоцтва про право власності па спадщину за заповітом та договору дарування.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що наведення позивачем різних за суттю та змістом посилань на норми ЦК України, які не можуть бути застосовані одночасно та є взаємовиключними свідчить про зловживання ним своїми законними правами та штучність його позову, заявленого з метою затягування часу, що дає можливість безпідставно користуватися даною квартирою та не сплачувати комунальні платежі, виходячи з наступного.

Згідно із п.3 ч.2 ст.44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживання процесуальними правами дій, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу належності спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя та позивачем надавалися відповідні докази на підтвердження своїх позовних вимог, а тому відсутні підстави вважати даний позов таким, що має очевидно штучний характер.

Твердження суду про заявлення ОСОБА_4 позову з метою затягування часу для безпідставного користування спірною квартирою, не сплачуючи комунальні платежі, ґрунтується виключно на припущенні, що є недопустимим.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні із виключенням із його мотивувальної частини речення: "Такі дії та поведінка позивача свідчить про зловживання своїми законними правами, а позов штучний, з метою затягування часу, що дає можливість безпідставно користуватися даною квартирою та не сплачувати комунальні платежі."

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню лише щодо мотивів рішення суду, то понесені ним витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 3492 грн. 18 коп. слід віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення речення: "Такі дії та поведінка позивача свідчить про зловживання своїми законними правами, а позов штучний, з метою затягування часу, що дає можливість безпідставно користуватися даною квартирою та не сплачувати комунальні платежі."

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Понесені витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_4.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 7 березня 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3