Справа № 296/6126/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" лютого 2019 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

за участю секретаря судового засідання Івашко Т.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 66400,00 заборгованості.

В обґрунтування позову зазначила, що 24.07.2017 року відповідач ОСОБА_5 взяла у неї в борг 716000,00 грн. з встановленням графіку погашення від 24.08.2017 року. Однак на сьогодні погашена тільки частина позики в розмірі 52000,00 грн. Будь-яких дій щодо погашення заборгованості, складання нового графіку погашення заборгованості відповідач не проводить.

Ухвалою суду від 13.07.2018 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 14.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті.

18.10.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.45-46, 48-50).

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, що містяться у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Вимогами частини 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 24.07.2017 року відповідач ОСОБА_5 взяла у ОСОБА_1 в борг 716000,00 грн. з встановленням графіку погашення від 24.08.2017 року, що підтверджується копією розписки (а.с.4-5).

На момент звернення з позовом да суду позивачем ОСОБА_5 погашена тільки частина позики в розмірі 52000,00 грн.

01.06.2018 року відповідачу ОСОБА_5 була направлена вимога про сплату боргу (а.с.6).

Відповідач в судовому засіданні не заперечував факту написання нею власноручно такої розписки, однак вказує, що розписка була написана під тиском за сторони позивача ОСОБА_1

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Проте під час дослідження розписки від 24.08.2017 року судом було встановлено, що хоча такий письмовий документ і має назву «розписка», проте він не має правової природи щодо підтвердження існування між ОСОБА_1В, та ОСОБА_6 правовідносин які виникають з договору позики, оскільки в тексті розписки зазначено, що працюючи у приватного підприємця СПД ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_5 самовільно, без відома керівництва взяла з обігових коштів суму в розмірі 716000,00 грн. за період з червня 2016 року по січень 2017 року.

На переконання суду дана розписка не може свідчити про виникнення між сторонами правовідносин щодо укладання договору позики, оскільки відповідачем не було доведено факту передачі грошових коштів.

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження позовних вимог позивача, а тому суд позбавлений можливості перевірити обставини, викладені у позовні заяві.

За викладених вище обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Суд не вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами в порядку ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 206, 207, 225,226, 599, 626, 628, 1046, 1047ЦК України, ст. ст. 12, 76-81, 89, 95, 133, 229, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ід.код НОМЕР_1. Адреса реєстрації: м. Київ, вул. Івана Сірка, 11.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ід.код НОМЕР_2. Адреса реєстрації: Вінницька область, Козятинський район, с. Титусівка, вул. Комарова, 11. Адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суддя Ю. І. Драч