Справа № 489/5481/18 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/1481/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 листопада 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі:

представника Органу опіки та піклування ММР - Петроченко О.О.,

відповідачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 11 червня 2019 року о 15 годині 22 хвилин в приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., у цивільній справі за позовомОргану опіки та піклування Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відібрання дитини у батьків без позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

04 вересня 2018 року Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради пред`явив до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

12 грудня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взяли шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 23 січня 2015 року розірвано.

Від шлюбних відносин, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила доньку ОСОБА_4 , батьком якої у свідоцтві про її народження зазначено ОСОБА_2

Дитина є інвалідом з дитинства та зареєстрована й проживає разом з матір`ю в будинку АДРЕСА_1 .

Мати дитини, як наркозалежна особа, постійно отримує замісну терапію (метадон).

Батько проживає окремо від колишньої дружини та доньки, з ними не спілкується, утримання дитині не надає, не цікавиться станом її здоров`я, моральним та духовним розвитком.

До річного віку дитина спостерігалася медичними працівниками вдома, оскільки мати не приносила дитину до амбулаторії. Протягом 2017 - 2018 років мати з дитиною на прийом не з`являлася, з приводу оформлення документів на дитину до них, звертався співмешканець матері - ОСОБА_5

Посилаючись на виписані обставини та на те, що батьки не виконують батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини, квартира, де проживають мати з дитиною знаходиться в жахливих, фактично непридатних для проживання дитини умовах, а саме: в квартирі брудно, оголені дроти не прикриті розетками, відсутня аптечка, продукти для харчування, дитячі книжки.

З ОСОБА_1 неодноразово проводилась профілактична бесіда, щодо належного виконання батьківських обов`язків, їй наголошено про необхідність привести помешкання до ладу, влаштувати доньку до навчального закладу, займатися лікуванням дитини. Мати дівчинки вищевказані рекомендації не виконувала. Батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, не платить аліментів, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться її здоров`ям, моральним та духовним розвитком.

Посилаючись на наведене, позивач просив відібрати у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав. Стягнути аліменти з ОСОБА_1 у розмірі ј частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути з ОСОБА_2 у розмірі ј частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2019 року позов задоволено.

Відібрано малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від батьків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без позбавлення батьківських прав.

Дитину передано Виконавчому комітету Миколаївської міської ради, як органу опіки та піклування для її подальшого влаштування.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь установи чи фізичної особи - опікуна (піклувальника) на утримання якої буде знаходитися дитина, аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 вересня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь установи чи фізичної особи - опікуна (піклувальника) на утримання якої буде знаходитися дитина, аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 вересня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок, по 352 гривень 40 копійок з кожного.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи - просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову..

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, виходячи з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не змогли забезпечити дитині належні умови проживання і догляду, утримуючи дитину у антисанітарних умовах, тому є підстави для відібрання дитини у батьків. Також суд першої інстанції, беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами аліментних правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності батьків щодо обов`язку по утриманню дітей, враховуючи вимоги ст.ст.182, 184 СК України, стягнув з кожного відповідача на користь позивача аліменти у розмірі по ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх вірними, законними та обгрунтованими.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Оскаржуване рішення суду 1 інстанції ухвалено у повній відповідності з виписаним та з превалюванням інтересів дитини, над інтересами батьків.

Так, стаття 150 СК України передбачає, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 1 статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

У відповідності до ч. 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати

належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 передбачає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Принципом 6 Декларації прав дитини ( Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Ассамблеї ООН від 20.11.1959) року передбачено, що для повного і гармонійного розвитку своєї особистості дитина потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і, безперечно, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно з ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 є матір`ю, а та ОСОБА_2 записаний як батько малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Згідно довідки комунального закладу Миколаївської міської ради Центр первинної медико - санітарної допомоги № 2 від 11 липня 2018 року, дитина ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства. Мати дитини отримує метадонову замісну терапію. До річного віку дитина спостерігалася медичними працівниками вдома, оскільки мати не приносила дитину до амбулаторії. Протягом 2017 - 2018 років мати з дитиною на прийом не з`являлася, з приводу оформлення документів, звертався співмешканець матері (а.с 13).

Згідно наказу Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про постановку на облік дитини № 119 від 15 листопада 2017 року, ОСОБА_4 взято на облік за категорією - проживання в сім`ї, у якій батьки або особи, які їх замінюють, ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини (а.с. 27).

Як вбачається з листа Управління соціальних виплат та компенсацій Інгульського району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради від 10 липня 2018 року, ОСОБА_1 перебувала на обліку Управління соціальних виплат та компенсацій Інгульського району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради та отримувала державну допомогу на дитину з інвалідністю ОСОБА_4 , а також державну соціальну допомогу при народженні дитини.

ОСОБА_2 на обліку, взагалі, не перебуває (а.с. 15).

Як вбачається з акту обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради від 16 листопада 2017 року, в квартирі де фактично проживає ОСОБА_1 з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , та своїм співмешканцем ОСОБА_5 , а саме в квартирі АДРЕСА_2 було брудно, підлога, двері, вікна не вимиті, на балконні скупчення сміття та речей, оголені дроти, не прикриті розетки. Комісією вирішено, що не повністю створенні умови для проживання та виховання дитини, відсутні продукти харчування (а.с.21).

Згідно пояснень ОСОБА_6 від 20 жовтня 2017 року, вбачається, що вона є рідною тіткою малолітньої ОСОБА_4 , та бажає, щоб дитина проживала у її сім`ї поки ОСОБА_1 не створить належні умови для проживання дитини у квартирі (а.с.24).

З ОСОБА_1 11 січня 2018 року та 21 травня 2018 року була проведена профілактично - роз`яснювальна бесіда з питання належного виконання батьківських обов`язків, рекомендовано навести лад у помешканні, що підтверджується її письмовими поясненнями (а.с. 22, 23).

Відповідно до актів обстеження умов проживання від 11 січня, 3,9 та 16 липня 2018 року у квартирі АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в квартирі брудно, підлога не помита, не прибрано, розкидані речі, складуються коробки, на кухні брудний посуд, на столі стояла склянка з голкою від шприця, розкидані речі. Для виховання та розвитку дитини є окреме спальне ліжко, чисті дитячі речі, іграшки, дитячі книжки, олівці (а.с. 16-18, 20).

Згідно з актів обстеження умов проживання від 07 лютого 2019 року, від 07 травня 2019 року майже нічого не змінилося у названій квартирі. Під час відвідування дитина була вдома не зачесана, в колготках, бігала по брудній підлозі без взуття (а.с. 62, 82).

Відповідно до характеристики за місцем проживання, ОСОБА_1 зарекомендувала себе з посереднього боку. До адміністративної відповідальності не притягувалася. Притягувалася до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 198 КК України. Від сусідів скарги з приводу порушення громадського порядку та побуту не надходили (а.с.9). Проживає зі співмешканцем ОСОБА_7 , який притягувався до кримінальної відповідальності за злочини пов`язані з наркотиками.

ОСОБА_2 характеризується з посередньої сторони. Громадський порядок не порушує, спиртними напоями не зловживає. З сусідами підтримує громадські відносини. У вживанні наркотичних засобів помічений не був (а.с.11).

Відповідно до акту про обстеження умов проживання від 09 липня 2018 року у квартирі АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_2 , обстежити умови проживання не представилося можливим, оскільки двері квартири ніхто не відчинив. Зі слів сусідки з квартири АДРЕСА_4 , вона ніякою інформацією не володіє стосовно ОСОБА_2 (а.с.19).

Згідно характеристики Дошкільного навчального закладу № 65 Управління освіти Миколаївської міської ради від 23 квітня 2019 року ОСОБА_4 відвідує молодшу «А» групу « Капітошки » з 08 серпня 2018 року по теперішній час. Адаптація до умов дитячого закладу у дитини пройшла в легкій формі. Навички дитини до самообслуговування сформовані відповідно до її віку, дотримується правил гігієни та правил поведінки в дитячому садку. Мислення розвинене не достатньо для молодшого віку, звуковимова не чітка. Увага стійка, довільність розвинена достатньо. За друге півріччя обстеження дитини не проводилося через відсутність її в дитячому закладі. З початку 2019 року дівчинка майже дитсадок не відвідувала, за останні чотири місяці була 9 днів. У ці дні поведінка ОСОБА_4 відрізняється від тієї, яка була на початку року дівчинка стала нервовою, плаксивою, потребувала уваги зі сторони дорослих, з дітьми не контактувала (а.с.74, 83).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 серпня 2018 року, орган опіки та піклування Миколаївської міської ради вважає за доцільне відібрати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батьків: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без позбавлення їх батьківських прав (а.с.25-26).

Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК країни, аліменти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами аліментних правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності батьків щодо обов`язку по утриманню дітей, враховуючи вимоги ст.ст.182, 184 СК України, суд першої інстанції вірно вважав, що заявлений позов і у частині стягнення аліментів підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції оцінивши всі докази, які наявні в матеріалах справи та дійшов правильних висновків про те, що батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо утримання і виховання дочки, а тому відібрання дитини у батьків без позбавлення їх батьківських прав відповідає інтересам дитини.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року.