Постанова

Іменем України

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 454/1343/15-ц

провадження № 61-21847св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Сокальський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 10 червня 2015 року у складі судді: Струс-Духнич Т. В. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Берези В. І., Мельничук О. Я.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про компенсацію моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Сокальського районного суду від 08 грудня 2011 року скасовано постанову від 19 серпня 2011 року винесену в порядку пункту 2 статті 6 КПК України дільничним інспектором міліції Сокальського РВ ГУ МВСУ Шломенком С. І. про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_4

11 січня 2013 року позивачем отримано постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 14 січня 2012 року, що винесена ДІМ Сокальського РВ ГУ МВСУ Гарасимчук І.В., якою у порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_4 відмовлено згідно пункту 2 статті 6 КПК України.

Вказану постанову від 14 січня 2012 року позивач вважав незаконною, оскільки перевірку проведено поверхнево, не зазначено показів осіб та обставин, які встановлені під час перевірки. Відмовляючи в порушенні кримінальної справи на підставі пункту 2 статті 6 КПК України ДІМ Сокальського РВ Герасимчук І. В. стверджує, що подія злочину мала місце, тобто позивач, являючись громадським помічником дільничного інспектора міліції, і його брат погрожували фізичною розправою громадянам, але в їх діях відсутній склад злочину, проте не надано доказів, на підтвердження дій якими порушуються права позивача.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 26 березня 2014 року скаргу представника ФГ «Бурка В. В.» задоволено, поновлено строк для оскарження постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 14 січня 2012 року та вказану постанову скасовано.

Позивач вказував, що діями дільничного інспектора Сокальського РВ позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з порушенням його прав.

ОСОБА_4 просив стягнути з держави Україна та Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області на його користь 1 000 000 грн компенсації моральної шкоди, заподіяної протиправними діями посадових осіб Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що ОСОБА_4 до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався і зазначені у частині першій статті 1176 ЦК України заходи до нього не застосовувались, а тому відсутні підстави для відшкодування шкоди з цих підстав.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було захищено права позивача, гарантовані статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України. Суди не з'ясували повно і всебічно обставин справи та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 19 серпня 2011 року дільничним інспектором Сокальського РВ ГУМВС у Львівській області міліції Шоломенко С. І. винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_4 на підставі пункту 2 статті 6 КПК України, яка була оскаржена позивачем до суду в порядку КПК України.

Постановою судді Сокальського районного суду Львівської області від 08 грудня 2011 року у справі № 4-131/11 постанову дільничного інспектора Сокальського РВ ГУМВС у Львівській області міліції Шоломенка С. І. про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_4 скасовано. Матеріали про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_4 направлено прокурору Сокальського району Львівської області для організації додаткової перевірки, а саме для проведення огляду місця події на предмет приналежності земельної ділянки на якій розташована альтанка до земель орендованих фермерським господарством «Бурка В. В.» та на предмет межування з іншими земельними ділянками та для опитування ОСОБА_4 з приводу подій, зазначених у зверненні ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_9

Після проведення додаткової перевірки та виконання вказівок Сокальського районного суду Львівської області постановою старшого дільничного інспектора Сокальського РВ ГУМВС у Львівській області міліції Герасимчука І. В. від 14 січня 2012 року у порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_9 відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_4 на підставі пункту 2 статті 6 КПК України відмовлено.

Постановою судді Сокальського районного суду Львівської області від 26 березня 2014 року постанову старшого дільничного інспектора Сокальського РВ ГУМВС у Львівській області міліції Герасимчука І. В. 14 січня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_4 на підставі пункту 2 статті 6 КПК України, яка була ухвалена в ході додаткової перевірки та вказівок Сокальського районного суду, скасовано. Матеріали перевірки про відмову в порушенні кримінальної справи направлено прокурору Сокальського району Львівської області для організації додаткової перевірки.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У частинах першій, другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «принцип презумпції невинуватості порушено, коли судове рішення стосовно особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, відображає думку про те, що вона винна, без доведення її вини у відповідності до закону. Навіть без формального висновку про винуватість, достатньо наявності будь-якого висловлювання, з якого вбачається, що суд вважає особу винною. Крім того, пункт 2 статті 6 не обмежується кримінальними провадженнями, що тривають, але поширюється також на судові рішення, прийняті після того, як кримінальне провадження було припинене чи після ухвалення виправдувального вироку. Справу заявника було закрито на досудовому етапі слідчими органами на тій підставі, що малозначність злочину, вчиненого заявником, робить його кримінальне переслідування недоцільним. Національні суди, переглянувши це рішення, погодилися з тим, що (ненаведені) докази, які містяться у матеріалах справи, є достатніми для доведення вчинення злочину заявником, а також малозначності злочину. Суд зазначає, що в цій справі судові рішення стосовно закриття кримінальної справи щодо заявника було викладено у формулюваннях, які не залишають сумніву щодо того, що посадові особи вважали заявника винним у вчиненні інкримінованого йому злочину. Зокрема, Деснянський районний суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів підроблення заявником нотаріального документа та вчинення недійсної нотаріальної дії і єдиною причиною для закриття справи є недоцільність переслідування у зв'язку з малозначністю злочину. Це рішення було залишено без зміни апеляційним судом, і Верховний Суд України не знайшов підстав для задоволення касаційної скарги заявника на нього. На думку Суду, самих формулювань, які використано Деснянським районним судом, було достатньо для порушення презумпції невинуватості. Той факт, що заявникові було відмовлено у задоволенні позову про відшкодування шкоди на підставі висновків, зроблених у ході кримінального провадження, тільки загострив ситуацію. Хоча Деснянський районний суд ухвалив своє рішення після розгляду, проведеного в присутності заявника, характер цього провадження не був кримінальним і йому бракувало багатьох елементів, зазвичай властивих процесу розгляду кримінальної справи по суті. У зв'язку з цим не можна вважати, що судовий розгляд справи у цьому суді закінчився чи повинен був закінчитися «доведенням вини заявника в законному порядку». За таких обставин, Суд вважає, що мотиви рішення Деснянського районного суду, які було залишено без зміни після його перегляду в апеляційному порядку, а також відмова у задоволенні позову заявника про відшкодування шкоди з тих самих підстав становлять порушення принципу презумпції невинуватості» (PANTELEYENKO v. UKRAINE, № 11901/02, § 67, 69, 70, ЄСПЛ, від 29 червня 2006 року).

У справі, що переглядається, позивач обґрунтовував заподіяння моральної шкоди скасуванням двох постанов про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_4 Суди не встановили, що справу позивача було закрито на досудовому етапі слідчими органами.

Встановивши, що відсутні умови необхідні для компенсації моральної шкоди, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель