Справа № 442/1200/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1173/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року в складі судді Крамара О.В. в справі за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним,-

встановила:

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_7 «Чагарі» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним.

Зазначає, що оспорюваним договором порушені права ОСОБА_7 «Чагарі», оскільки торгові приміщення на вул. П.Орлика, 20 «А» споруджувались на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ОСОБА_7 «Чагарі», яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою.

Просив визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ "Б -1" (ряд 1, місце 37-38) по вул. Пилипа Орлика, 20 «А» в м. Дрогобич Львівської області площею 15,30 кв.м, укладений між відповідачами 17 липня 2013 року.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ "Б -1" (ряд 1, місце 37-38) по вул. Пилипа Орлика, 20 «А» в м. Дрогобич Львівської області площею 15,30 кв.м, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_6 17 липня 2013 року.

Стягнуто в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» витрати по сплаті судового збору з ОСОБА_5 в сумі 609 гривень та ОСОБА_4 в сумі 609 гривень.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що таке підлягає скасуванню, оскільки суд не правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновки та твердження позивача про те, що торгове приміщення відповідачів споруджувалось на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ОСОБА_7 «Чагарі» для будівництва та обслуговування ринку та те, що саме ОСОБА_7 «Чагарі» провело будівництво ринку є передчасними та хибними, оскільки жодних доказів про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна немає та позивачем не подано.

Покликається на постанову Вищого господарського суду України від 16.08.2012 року, якою ОСОБА_7 «Чагарі» відмовлено у задоволенні вимоги про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, зокрема приміщення, що є предметом договору дарування від 17.07.2013 року. Цим судовим рішенням також встановлено, що позивач не довів факт будівництва спірних обєктів нерухомого майна за власні кошти, такі у встановленому порядку в експлуатацію не введені, земельна ділянка під вже збудованими приміщеннями ОСОБА_7 «Чагарі» не виділялась для їх обслуговування.

Також, суд не взяв до уваги те, що право оренди землі під спірними приміщеннями належить ОК «Єдність-Разом», а ОСОБА_7 «Чагарі» з грудня 2012 року не має права оренди, оскільки рішенням Дрогобицької міської ради від 23.05.2013 року № 1035 відмовлено позивачу у поновленні терміну дії договору оренди.

Вважає, що матеріали справи не містять належних даних, яким чином договір дарування від 17.07.2013 року укладений між ним та ОСОБА_5 порушує майнові права чи інтереси ОСОБА_7 «Чагарі».

Крім цього, на думку апелянта, у такий спосіб не будуть захищені права позивача, оскільки реституція є правовим наслідком, який може бути застосований до відносин зобовязального характеру.

Покликаючись на положення статтей ЦК України, які регулюють питання недійсності правочину, реституції та витребування власником належного йому майна, вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту, а суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Звертаючись з позовом ОСОБА_7 «Чагарі» свої вимоги зводило до того, що оспорюваним договором дарування, укладеним між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 порушені права ОСОБА_7 «Чагарі», оскільки торгові приміщення на вул. П.Орлика, 20 «А», одне з яких було предметом договору дарування, споруджувались на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ОСОБА_7 «Чагарі», яке здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням встановлено приналежність торгових приміщень саме ОСОБА_7 «Чагарі», а не ОСОБА_5, оскільки торгове приміщення на вул. П.Орлика, 20 «А» споруджувалось на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ОСОБА_7 «Чагарі» для будівництва та обслуговування ринку, між ОСОБА_7 «Чагарі» та зокрема, ОСОБА_5, укладались договори оренди торгових приміщень за вказаною адресою, відтак укладення будь-яких правочинів щодо цього майна, в т.ч. і оспорюваний договір дарування, порушує права та інтереси товариства.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 «Чагарі», хоч і не було стороною оспорюваного договору, однак вправі було заявляти вимогу про визнання такого правочину недійсним, оскільки мало в користуванні земельну ділянку, на якій було побудоване нежитлове приміщення.

При цьому, суд зазначив, що ухвалення судового рішення про визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5, яке згодом було скасоване, спростовує презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору дарування щодо цієї нерухомості, тому укладений між відповідачами правочин не може породжувати будь-яких правових наслідків, відтак його необхідно визнати недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору дарування нежитлового приміщення, укладеного 17.07.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_6, № 465, ОСОБА_5 подарувала, а обдарований ОСОБА_4М прийняв у дар належне їй на праві приватної власності згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року № 442/2221/13-ц, нежитлове приміщення загальною площею 15,3 кв.м. позначене на плані літ. "Б-1" (ряд 1, місце 37-38), що розташоване на вул. П.Орлика, 20 «А», в м. Дрогобичі Львівської області.

Зазначене підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 21).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Колегія суддів приходить переконання про те, що твердження ОСОБА_7 «Чагарі» щодо порушення його прав спірним правочином є безпідставним з огляду на таке. Обєктом оспорюваного договору купівлі-продажу є нежитлове приміщення, що розташовано по вул. Пилипа Орлика, 20-А у м. Дрогобич Львівської області, право власності на яке виникло у дарувальника ОСОБА_5 на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано.

До визнання за ОСОБА_5 права власності на спірне нерухоме майно, право власності на нього не було зареєстровано за жодною із сторін.

За приписами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об'єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року, справа № 442/2221/13-ц, ОСОБА_7 «Чагарі» надавалась земельна ділянка для будівництва та обслуговування ринку по вул. Пилипа Орлика, 20-А у м. Дрогобич Львівської області, на якій ОСОБА_7 «Чагарі» самочинно та за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці збудовано обєкти ринку, одним з яких є спірне нежитлове приміщення.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 «Чагарі» не набуло право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку, оскільки здійснило самовільне будівництво спірного обєкта нерухомості, колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду щодо обгрунтованості вимог про визнання недійсним договору дарування спірного обєкта нерухомості, так як ОСОБА_7 «Чагарі» не є власником майна, яке є предметом оспорюваного договору, відтак його право власності на вказаний обєкт нерухомості не порушено.

Крім того встановлено, що на даний час позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний обєкт нерухомості, оскільки така перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду ОК «Єдність разом». Зазначені обставини дають підстави для висновку про те, що апеляційна скарга є підставною, що має наслідком скасування оскаржуваного рішення та ухвалення по суті спору нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним - відмовити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на користь ОСОБА_4 1339 (одна тисяча триста тридцять дев»ять) грн. 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 березня 2019 року.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_8

ОСОБА_9