Дата документу 27.02.2019 Справа № 310/3095/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/3095/17 Головуючий у 1 інстанції: Вірченко О.М.
Провадження № 22-ц/807/386/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини.

В обґрунтування позову зазначав, що 21 квітня 1999 року ним було укладено шлюб з відповідачкою, який рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20 лютого 2012 року було розірвано. 27 серпня 2012 року відповідачка змінила прізвище на «Волошина». 09 червня 1999 року ОСОБА_6, будучі у шлюбі з позивачем, народила доношену дитину ОСОБА_7 Виходячи із дати народження дитини, відповідачка на момент укладення шлюбу мала строк вагітності близько 8 місяців. До укладення шлюбу ОСОБА_3 з відповідачкою фактично не проживав, не вів з нею спільне господарство, але мав відповідні контакти, внаслідок яких у відповідачки, з її слів, наступила вагітність. Дитина отримала по-батькові та прізвище батька, але з 19 вересня 2015 року має прізвище «Волошин». Наведені вище обставини давали ОСОБА_8 підстави вважати, що він є біологічним батьком дитини. Шлюб з ОСОБА_6 він уклав виключно з причин її вагітності, будучи впевненим, що він є батьком дитини. Строк вагітності на час укладення шлюбу, відсутність реєстрації відповідачки за місцем проживання позивача, її аморальний спосіб життя не виключають певного виду відношень ОСОБА_4 з іншими чоловіками. Коли син став дорослішати, у ОСОБА_3 почали виникати сумніви в його біологічній спорідненості з дитиною, яка проявлялась у несхожості зовнішніх рис. Під час розгляду в суді кримінального провадження, учасниками якого є позивач та відповідачка, остання, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, заявила, що ОСОБА_3 не є біологічним батьком ОСОБА_5, який має намір в подальшому змінити і по-батькові. ОСОБА_5, надаючи пояснення по вказаному кримінальному провадженню, заявив про небажання мати з позивачем будь-які стосунки, з 01 вересня 2012 року уникав з ним зустрічей. Зазначене вище свідчить про відсутність підстав вважати позивача біологічним батьком ОСОБА_5. ОСОБА_3 за рішенням суду сплачує аліменти на утримання сина, строк виплати закінчується в день повноліття дитини, тому звернення до суду не повязано з корисними мотивами. Просив виключити запис про ОСОБА_3 як про батька із актового запису від 05 липня 1999 року № 375 про народження ОСОБА_7

Ухвалою від 18 жовтня 2017 року за клопотанням позивача до участі в справі в якості співвідповідача було залучено ОСОБА_5

Рішенням Бердянського районного суду Запорізької області від 27 березня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, підстав для поновлення якого не має.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 квітня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 уклали шлюб.

09 червня 1999 року у позивача та відповідача народився син ОСОБА_7, батьками якого вказано ОСОБА_3, ОСОБА_3О

У віці 16 років ОСОБА_7 змінив прізвище на «Волошин».

09 листопада 2017 року з метою зясування обставин по справі на підставі клопотання позивача судом було призначено судово-біологічну (генетичну) експертизу, на дослідження якої поставлено питання: чи є ОСОБА_3 біологічним батьком ОСОБА_5 Проведення вказаної експертизи було доручено експертам Запорізького НДЕКЦ МВС України.

Згідно повідомлення про неможливість проведення експертизи від 05 січня 2018 року № 8-846 судовим експертом сектору молекулярно-генетичних досліджень відділу біологічних видів досліджень Запорізького НДЕКЦ МВС України ОСОБА_10, до експертної установи вказані в ухвалі особи не зявились одночасно, біологічні зразки отримані не були, в звязку з чим експертиза проведена не була.

В ході апеляційного розгляду справи позивачем заявлено клопотання про проведення судово-генетичної експертизи, яка не була проведена судом першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року зупинено апеляційне провадження у цій справі у звязку з призначенням по справі судово-генетичної експертизи.

22 листопада 2018 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшло повідомлення Головного судового експерта Запорізького НДЕКЦ МВС України ОСОБА_11 про неможливість проведення судової експертизи у звязку з тим, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 одночасно до експертної установи не зявилися, біологічні зразки для порівняльного дослідження отримані не були.

Частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що запис щодо батьківства позивача проведено 05 липня 1999 року за його заявою та у його присутності, тому підлягають застосуванню положення частини першої статті 56 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), чинного на час виникнення спірних правовідносин, якими передбачено право оспорення проведеного запису протягом року з того часу, коли особі стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Згідно постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства про визнання або оспорювання батьківства, материнства та стягнення аліментів, суди повинні звернути увагу на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права і обовязки визначаються на підставах, передбачених СК. При розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 розд. VII Прикінцеві положення» СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність з 01 січня 2004 р., за винятком норм розд. V «Акти громадянського стану» Кодексу про шлюб та сімю України, які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону.

Згідно частини першої статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Згідно положень статті 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

Відповідно до статті 10 КпШС України у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 75 ЦК Української РСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачено обов'язковість застосування позовної давності, тому позовна давність застосовується, зокрема, судом, незалежно від заяви сторін.

З огляду на те, що судом першої інстанції встановлено дитина, що народилась 09 червня 1999 року, на час народження дитини позивач ОСОБА_3 був впевнений, що ОСОБА_7 є його дитиною, а тому в актовому записі про народження дитини позивач записаний як батько, звернення позивача з вимогами про його оспорювання через 18 років, та ураховуючи положення чинного на час виникнення спірних правовідносин сімейного та цивільного закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем позовної давності на оспорювання такого запису про батьківство.

Особа, записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матірю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився до 01 січня 2004 року.

Беручи до уваги дату народження дитини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин застосовуються норми КпШС України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю», оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовивши в позові у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності на оспорювання запису про батьківство, який звернувся до суду через 18 років після його проведення, ухвалив справедливе рішення з урахуванням зазначених вище норм матеріально права, принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: