Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 157/330/16-ц

провадження № 61-13244св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Б. І.Гулька, Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 червня 2017 року у складі судді Гордійчука В. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Данилюка В. А., Грушицького А. І., Шевчука Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконкому Раків-Ліської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 26 листопада 1968 року відповідно до постанови правління колгоспу «Перше Травня» її покійному чоловіку ОСОБА_7 була надана земельна ділянка в розмірі 0,12 га в селі ОСОБА_8 для будівництва жилого будинку та надвірних споруд, на якій було побудовано будинок.

Навесні 2015 року ОСОБА_5, який проживає у сусідньому будинку, побудував паркан, знищивши межові знаки та зайнявши частину її земельної ділянки.

У зв'язку з наведеним позивач просила зобов'язати ОСОБА_5 повернути їй самовільно зайняту земельну ділянку шляхом зміщення огорожі та відновлення межових знаків, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_9 повернути ОСОБА_4 самовільно зайняту ними частину земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 площею 0,001 га, шириною 0,98 м, довжиною 16,57 м, згідно із державним актом НОМЕР_1 від 10 лютого 2011 року, позначену літерами А і Б, шляхом зміщення огорожі та відновлення межових знаків.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до висновку земельно-технічної експертизи земельна ділянка, яку використовує позивач, не відповідає площі та межам, зазначеним у державному акті на право власності останньої на цю земельну ділянку, оскільки відповідна частина земельної ділянки обмежена огорожею. Цією ділянкою користуються власники сусіднього будинковолодіння, які і порушують права позивача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 червня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши висновки земельно-технічної експертизи, погодився з висновком суду першої інстанції про самовільне зайняття відповідачем частини земельної ділянки позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку зі станом здоров'я ОСОБА_5 не міг зайняти частину земельної ділянки позивача. Суди не взяли до уваги державнийакт на право власності на земельну ділянку, належну матері відповідача, не з'ясували чи накладається ця земельна ділянка та ділянка позивача та не врахували обставини, встановлені судом під час розгляду справи за позовом його батька, ОСОБА_10, до чоловіка позивача, ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 грудня 2017 року вказану справу призначено до розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року провадження за вказаною касаційною скаргою передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що актом про відведення в натурі присадибної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 18 грудня 1968 року на підставі рішення виконкому Раків-Ліської сільської Ради депутатів трудящих від 26 листопада 1968 року та відповідно до постанови колгоспу «Перше Травня» від 15 листопада 1968 року було встановлено в натурі межі присадибної земельної ділянки, виділеної ОСОБА_7 для будівництва індивідуального житлового будинку, площею 1 200 кв.м, яка розташована у с. Раків Ліс Камінь-Каширського району Волинської області.

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було побудовано житловий будинок та надвірні будівлі.

Після смерті 24 липня 2008 року ОСОБА_7 його дружина ОСОБА_4 прийняла спадщину, яка складається із будинковолодіння, розміщеного по АДРЕСА_1

Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 10 лютого 2011 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки розміром 0,25 га, яка знаходиться за вищевказаною адресою.

Одним із сусідніх землекористувачів вказаної земельної ділянки був ОСОБА_11, а після його смерті стала його дружина ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з яких вбачається, що належне останній нерухоме майно знаходиться по АДРЕСА_2

Згідно із висновком № 11 судової земельно-технічної експертизи, який складений 28 квітня 2017 року (а.с. 230-234, т.1 ), площа земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні її власника ОСОБА_4 у с. Раків Ліс Камінь-Каширського району по вул. Ветеранів, 7 (0,2490 га) не відповідає площі 0,2500 га та межам цієї земельної ділянки, які зазначені у державному акті про право власності на землю НОМЕР_1 від 10 лютого 2011 року. Невідповідність полягає у тому, що земельна ділянка, яку використовує ОСОБА_4, є меншою по площі на 0,001 га та має інші межі, що вказані у вищезгаданому державному акті. У додатку № 3 до вказаного висновку зазначено розмір частини земельної ділянки, яка зайнята відповідачами і складає 0,98 м по ширині та 16,57 м по довжині.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають з таких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 91 ЗК України власник земельної ділянки зобов'язаний не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до положень частини першої статті 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до положень Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Вирішуючи спір, суди кваліфікували дії відповідачів як самовільне зайняття земельної ділянки, тобто дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

Встановивши, що відповідачі самовільно зайняли частину земельної ділянки позивача шляхом самочинного встановлення паркану на ній та взявши до уваги висновок земельно-технічної експертизи, суди дійшли обґрунтованого висновку про необхідність повернення цієї ділянки власнику шляхом приведення її у придатний до використання станшляхом зміщення огорожі та відновлення межових знаків.

Разом із тим суд апеляційної інстанції правильно врахував той факт, що відповідачі, заперечуючи висновки земельно-технічної експертизи, не звертались до суду із клопотанням про призначення додаткової чи повторної експертизи.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 у зв'язку зі станом здоров'я не міг зайняти частину земельної ділянки позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами та обставинам справи, встановленими судами попередніх інстанцій.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про відсутність даних щодо накладення земельних ділянок позивача та відповідачів, оскільки вказане спростовується висновками земельно-технічної експертизи та поясненнями експерта, які він надав у судовому засіданні.

Також безпідставними є аргументи касаційної скарги про те, що суд не врахував обставини, встановлені судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення для цієї справи, з огляду на таке.

Так, за правилами частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Обставини, встановлені рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 15 березня 1999 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (а.с. 35, т.1), свідчать про протиправність дій ОСОБА_7 щодо перенесення межового знаку і паркану та підтверджують наявність між сторонами спору з приводу користування належними їм земельними ділянками.

Разом із тим цим рішенням не встановлювались преюдиційні факти правомірності дій ОСОБА_5 щодо встановлення ним паркану.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо

визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта