ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/996/19 Номер провадження 22-ц/814/2607/19Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

01 липня 2019 року акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило стягнути із відповідача заборгованість в розмірі 15 017, 11 грн. та судові витрати у сумі 1921 грн.

У позові АТ КБ «ПриватБанк» посилався, зокрема, на те, що 18 травня 2015 року між банком та відповідачем була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості б/н, за умовами якої відповідач отримала кредит в сумі 5 436,71 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею Генеральна угода та заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань станом на 27 травня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 15 017, 11 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4 042, 45 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 1 572, грн., заборгованості за пенею та комісією 6 952, 67 грн. і штрафу в сумі 2 449, 35 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредиту за Генеральною угодою б/н від 18 травня 2015 року станом на 27 травня 2019 року в сумі 4 042 грн. 45 коп., і судові витрати в сумі 517 грн. 11 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, суд вважає, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Разом з тим, суд першої інстанції також прийшов до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а тому наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача суми заборгованості по кредиту в розмірі 4 042,45 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків та неустойки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі позивач вказує на те, що між сторонами був укладений договір приєднання, який відповідачем не заперечувався; суд безпідставно відмовим у стягненні відсотків, які передбачалися, зокрема, генеральною угодою, а також пені та штрафу.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги генеральну угоду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Враховуючи ціну позову (15 017, 11 грн.) та беручи до уваги положення ч. 13 ст. 7, ст. 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Щодо доданих документів до апеляційної скарги

Позивачем до апеляційної скарги додано копію Генеральної угоди, проте доводи щодо поважності неподання її до суду першої інстанції у строки визначені ч. 2 ст. 81 ЦПК України апеляційному суду не надано.

Відтак, у суду відсутні підстави для долучення вказаної угоди у якості доказу до справи.

Встановлені обставини справи

Із матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2015 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Генеральною угодою, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Сама заява-анкета не містить відомостей про розмір відсотків чи неустойки.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/rules.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 27 травня 2019 року складає 15 017 грн. 11 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в - 4 042 грн. 45 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 1 572 грн. 64 коп., заборгованості за пенею та комісією 6 952 грн. 67 коп. і штрафу в сумі 2 449 грн. 35 коп.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначено в ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору( ч. 2 даної статті).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

Позиція суду апеляційної інстанції щодо висновків суду першої інстанції

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо відсотків за користування кредитом та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Вірний є висновок суду першої інстанції, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Викладене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Матеріалами справи також підтверджується висновок суду першої інстанції, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості б/н від 18 квітня 2015 року, на яку посилається позивач, виготовлена таким чином, що унеможливлює зрозуміти її зміст та є єдиним документом на підтвердження укладення договору про реструктуризацію відповідача з позивачем, інших документів жодною із сторін надано не було.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо доводів про те, що між сторонами був укладений договір приєднання, який не визнавався недійсним та не заперечувався відповідачем слід зазначити, що висновок щодо наявності договірних відносин суд першої інстанції зробив із урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої у справі № 342/180/17.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у вищевказаній постанові Верховний Суд вказав, що у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Верховний Суд у вищевказаній постанові також вказав, що інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

На думу суду апеляційної інстанції той факт, що відповідач не висловив позицію щодо вказаного позову, не свідчить про згоду із вимогами позивача чи визнання договору, оскільки саме позивач повинен довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Крім того, позивачем були заявлені клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, тобто суд розглянув справу за наявними доказами, виходячи із клопотання позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставну відмову у стягненні відсотків та пені колегія суддів звертає увагу, що беручи до уваги обставини справи, зокрема те, що позивачем не надано переконливих доказів, що АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених вищевказаним чинним законодавством про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, підстави для стягнення відсотків та пені, відповідно до заявлених позовних вимог, у суду першої інстанції були відсутні.

Щодо посилання на ту обставину, що суд першої інстанції не взяв до уваги Генеральну угоду, колегія суддів приходить до такого висновку.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як уже зазначалося, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 7 вказаної статті передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Строки, подачі доказів визначені ч. 2. ст. 81 ЦПК України, так позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Тобто, для того, що суд першої інстанції дав оцінку Генеральній угоді, на яку посилається позивач, АТ КБ «ПриватБанк» повинен був надати суду у строки визначені законом оригінал або належно завірену копію вказаного документа, однак, належно копія вказаного документа суду надана не була, а із ксерокопії, яка надану суду (а.с. 5), і на яку вказує позивач як на копію Генеральної угоду не вбачається що це за угода, якість копії не дає можливість її прочитати, з`ясувати її зміст.

Відтак, у суду першої інстанції не було жодних підстав посилатися на ксерокопію, яка знаходиться на аркуші 5, як на копію угоди.

При цьому, як уже зазначалося, позивач просив розглядати справи у письмовому провадженні без виклику сторін, тобто позивач надав суду докази, які вважав за необхідні надавати та не міг не розуміти наслідки неподання належних та допустимих доказів.

Щодо посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що суд мав залишити без розгляду позовну заяву, у разі якщо копія генеральної угоди виготовлена неналежної якості, то неподання доказів у підтвердження позовних вимог не є підставою для залишення позовної заявили без руху тому, що сторона сама визначає обсяг та вид доказів, які вважає за необхідне подати до суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке відповідає закону, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 07 листопада 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко