Справа № 303/7130/18
номер рядка стат. звіту - 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2019 року м.Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

16 листопада 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання останньої, такою, що втратила право на користування домоволодінням №40 по вулиці Дружби в селі Ракошино, Мукачівського району, Закарпатської області.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач являється власником домоволодінням №40 по вул.Дружби в с.Ракошино, Мукачівського району, Закарпатської області. Дане домоволодіння від набув у власність на підставі договору купівлі продажу жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, укладеного 02.11.2018 року, за реєстровим № 1132, серія ННР641746. На час укладення вказаного договору в будинку залишалася зареєстрованою відповідачка, дочка колишнього власника будинку, хоча в будинку вона не проживала на протязі останніх 22 років. Реєстрація відповідача в будинку порушує права позивача як власника і не дає йому в повній мірі вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном, а також отримати субсидію.

17.01.2019 року відповідач ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2) Н.Е. направила до суду відзив на позов в якому просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що спірний будинок належав при житті рідній сестрі бабусі відповідача і був прийнятий у спадок її матірю у 2018 році. При житті спадкодавця відповідач користувалася будинком на правах члена сімї і продовжує ним користуватися надалі. Після одруження відповідач змінила прізвище на ОСОБА_6, а отже спір предявлено не до того відповідача. Крім того, позивач уклав договір купівлі продажу спірного будинковолодіння 02.11.2018 року, а отже може вимагати визнання відповідача втратившою право на користування житлом лише після 02.11.2019 року.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, натомість в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, при цьому позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали, з наведених у відзиві підстав, просили в його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з даними ОСОБА_3 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.11.2018 року будинок, за адресою с.Ракошино, вул.Дружби, буд.40, Мукачівського району, Закарпатської області належить на праві приватної власності ОСОБА_4 Даний будинок набутий позивачем на підставі договору купівля продажу від 02.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 зареєстровано в реєстрі за № 1132. (а.с. 7-8, 9, 11, 14).

Реєстрація відповідача у квартирі підтверджується актом Ракошинської сільської ради № 15/02-10 від 13.11.2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрована у вказаному будинку, але не проживає і не проживала з моменту народження (а.с. 10).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.

Як встановлено по справі, позивач є власником будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на будинок, чи наявності у відповідача права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в квартирі зареєстрована відповідач.

Відповідно до інформаційного листа ВССУ про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Таким чином , у судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_4 02.11.2018 року за договором купівлі-продажу жилого будинку набув у власність будинок №40 по вул.Дружби в с.Ракошино, Мукачівського району, Закарпатської області. За даною адресою залишилася зареєстрованою дочка колишнього власника будинку - відповідач ОСОБА_2, яка за даною адресою не мешкає. Оскільки у відповідності до чинного законодавства України припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла має похідним втрату права користування зазначеним житловим приміщенням колишнього власника житла та членів його сім'ї і припиняється разом з припиненням його права власності, то суд приходить до висновку, що обставини, викладені позивачем знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Оскільки позивач не ставив вимоги про стягнення на його користь судового збору то такі слід віднести на його рахунок.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України,ст.ст. 316, 318, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 18, 76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 (прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_6) ОСОБА_7, такою, що втратила право на користування домоволодінням №40 по вулиці Дружби в селі Ракошино, Мукачівського району, Закарпатської області.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) через Мукачівський міськрайонний суд.

Позивач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, мешканець: с.Ракошино, вул.Дружби, буд.40, Мукачівського району, Закарпатської області.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Повний текст рішення складено 06.03.2019 року.

Головуюча Курах Л.В.