Справа№ 324/1740/18
Провадження № 2/324/60/2019
04.03.2019 Пологівський районний суд
в складі: головуючого судді Іванченка М.В.
при секретарі Савченко Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Пологи справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в цьому будинку, однак з 2014 року він в будинку не проживає, відповідно не використовує житлову площу за належністю, але залишається бути зареєстрований в ньому. На теперішній час місце проживання чи перебування відповідача позивачу не відоме. Реєстрація відповідача у будинку позивача порушує його право власності, оскільки факт реєстрації відповідача у будинку враховується при оформленні житлової субсидії. У зв'язку із цим, позивач ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, зняти його з реєстрації за вказаною адресою.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, підтримавши позов та виклавши мотиви його пред'явлення, просить поданий позов задовольнити.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи відповідно до вимог ст.128 ЦПК України був належним чином повідомлений, заперечень проти позову до суду не подав, тому суд відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та, керуючись главою 11 розділу 3 ЦПК України, проводить заочний розгляд справи і ухвалює заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, свідків та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2014, посвідченого державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Носенко Ю.А., зареєстрованого в реєстрі за №1813, на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. В цьому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 За твердженням позивача, відповідач в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, з часу його придбання, тобто 27.10.2014, і до теперішнього часу не проживає. В будинку відповідач не проживає з власної волі, ніяких перешкоди у вільному його проживанні в цьому будинку не чинилося, жодних витрат на утримання даного будинку відповідач не несе, його речі в будинку відсутні. Вказані твердження позивача підтверджуються показаннями допитаних свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Таким чином, судом встановлено, що більше чотирьох років відповідач ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 не проживає без поважних причин, в добровільному порядку з реєстрації в цьому будинку не знявся.
Згідно зі ст.15, п.4 ч.2 ст.16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.
Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користувати цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Згідно ст.11 зазначеного Закону до повноважень органів реєстрації належить реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.
Згідно ч.1 ст.7 зазначеного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці належить до компетенції відповідного органу реєстрації і суд не в праві підміняти вказаний орган у його діяльності. Разом з цим ухвалення судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є передбаченою законом підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, яке має здійснюватися відповідним органом реєстрації, а не судом, тому вимоги позивача в частині зняття відповідача з реєстрації судовим рішення задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 11, 12, 13, 81, 133, 141, 223, 259, 263, 265, 280, 281, 282 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1, в задоволенні позову в іншій частині відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до пп.15.5 п.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Пологівський районний суд Запорізької області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М.В. Іванченко