ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1614/19 Справа № 205/307/18 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 травня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ПАТ КБ Приватбанк звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позовних вимог ПАТ КБ Приватбанк посилалися на те, що 14 березня 2007 року між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5100 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У звязку з порушенням відповідачем зобовязань за кредитним договором, станом на 31 грудня 2017 року утворилася заборгованість у сумі 105558,59 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 3276,47 грн., по процентам за користування кредитом 91891,04 грн., пені та комісії 4888,29 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина та 5002,79 грн. - процентна складова, яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ Приватбанк було відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ Приватбанк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 626, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобовязання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи 14 березня 2007 року між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5100 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 10).

Відповідач поставив свій підпис у заяві позичальника, формально погодившись з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банка складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.10 зворот).

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України).

Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Банк належним чином виконав взяті на себе зобовязання, надавши кредит на платіжну карту відповідача.

У порушення умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 свої зобовязання належним чином не виконував, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, що підтверджується розрахунком заборгованості, внаслідок чого за утворилась заборгованість, яка станом на 31 грудня 2017 року становить 105558,59 грн. і складається із заборгованості: за кредитом 3276,47 грн.; по процентам за користування кредитом 91891,04 грн., пені та комісії 4888,29 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - фіксована частина та 5002,79 грн. - процентна складова (а.с. 6-9).

Умовами укладеного кредитного договору сторони погодили, що повернення Кредиту здійснюється щомісячно до 25 числа місяця, наступної за датою виникнення заборгованості.

Отже, як вбачається зі змісту кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору, що відповідає строку дії кредитної картки, так і строки виконання зобовязань.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 виконав свої зобовязання відповідно до умов укладеного кредитного договору.

У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування строку позовної давності у даній справі до позовних вимог банку (а.с.48-52).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком, останнє погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем здійснено 12 червня 2014 року, а з позовною заявою банк звернувся до суду 17 січня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності (а.с. 4).

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви банком додані Умови та правила надання банківських послуг, пунктом 1.1.7.31 яких передбачено, що позовна давність за вимогами про повернення кредиту, сплати відсотків та неустойки пені і штрафу складає 50 років. Однак, під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 не підписував цих Умов, не був ознайомлений з ними, а тому їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту, оскільки в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження того, що саме з цими умовами позичальник був ознайомлений, укладаючи кредитний договір (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року).

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку у звязку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що банком не були пропущені строки позовної давності є необгрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк- залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді