Справа № 130/2278/18
Провадження № 22-ц/801/303/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 березня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Сопруна В.В., Матківської М.В.

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області

на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року, ухвалене суддею Шепель К.А., повний текст якого складено того ж дня,

в справі №130/2278/18

за позовом ОСОБА_3 (позивач)

до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, Жмеринського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (відповідачі)

про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся в міськрайонний суд з позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності, в обґрунтування якого посилався на те, що з 20 березня 2011 року він перебуває на обліку у Жмеринському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Вінницької області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Впродовж періоду часу з лютого 2015 року по червень 2016 року на підставі підпункту 169.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового Кодексу України з нарахованої йому пенсії було утримано кошти у вигляді податку з доходів фізичних осіб в сумі 5961,49 грн. та військового збору - 596,17 грн.

Оскільки рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року вказані положення закону визнані неконституційними, просив стягнути на його користь з державного бюджету шкоду в сумі 6557,66 грн.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 жовтня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено від імені Держави Україна -Державну казначейську службу України та Жмеринське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 6557 грн. 66 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Не погодившись із рішенням, відповідач - Управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада, до повноважень якої належить прийняття законів, а тому саме вона мала би бути належним відповідачем у справі, а не управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці.

Крім того, на думку апелянта не можна вважати збитками грошові кошти, що не були отримані позивачем у зв'язку з їх утриманням у вигляді обов'язкових податків та зборів відповідно до положень чинного законодавства.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено наступні обставини справи.

З 10 березня 2011 року позивач ОСОБА_3 перебуває на обліку у Жмеринському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Вінницької області та відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» ( в редакції до 01.10.2011 року) отримує пенсію за вислугу років.

Із повідомлення Жмеринського об'єднаного управління ПФ України Вінницької області від 20.07.2018 року наданого на звернення позивача вбачається, що за період з червня лютого 2015 року по червень 2016 року з призначеної пенсії ОСОБА_3 утримано 5961 грн. 49 коп. податку з доходів фізичних осіб та 596 грн. 17 коп. військового збору, що разом складає - 6557 грн. 66 коп.

Підставою для утримання зазначених сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору з призначеної пенсії за віком позивача був абзац перший підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України зі змінами, внесеними Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII.

Відповідно до першого абзацу підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Позивач звернувся з позовом про стягнення на його користь коштів в сумі 6557 грн. 66 коп., які були утримані з його пенсії за період з лютого 2015 року по червень 2016 року на підставі закону, який в подальшому визнано неконституційним, чим йому спричинено збитки на вказану суму.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суми утриманих податків з належної до виплати позивачеві пенсії не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України.

Так, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 22 ЦК України збитками можуть бути також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-237цс16 висловив правову позицію, відповідно до якої згідно з п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права.

Відповідно до частини 3 статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

На сьогодні в Україні відсутній спеціальний матеріальний закон, який би регулював порядок відшкодування шкоди на підставі вказаної норми Конституції України.

Незважаючи на те, що закон, який визначає порядок відшкодування державою шкоди, що завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відсутній, це не може бути підставою для відмови в позові про відшкодування такої шкоди, а слугує приводом застосувати аналогію закону, а в разі відсутності подібної правової норми - аналогію права, враховуючи те, що частиною 3 статті 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції є нормами прямої дії.

Звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 Постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суд безпосередньо застосовує Конституцію, зокрема, у разі, коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України, суперечить Конституції України.

Враховуючи те, що право на відшкодування майнової шкоди, спричиненої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, передбачено безпосередньо Конституцією України, й незважаючи на те, що норми статті 1175 ЦК України дійсно не є тією нормою, яку слід застосовувати при розгляді даного спору, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову є правильним, а доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення позову через відсутність закону, який регулює таке відшкодування, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Так, статтею 10 ЦПК України встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 46 Конституції України закріплене право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсійне законодавство України, зокрема, частина 4 статті 8 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» містить чітке й однозначне положення про те, що пенсії не підлягають оподаткуванню. Не передбачає винятків із цього правила і Закон України «Про прокуратуру», що визначає конкретні умови призначення і розмір пенсії позивача.

Кошти, право на виплату яких у позивача виникло відповідно до закону, є його майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відтак втручання держави в право на мирне володіння своїм майном має бути сумісним з гарантіями, передбаченими цією статтею, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. При цьому ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідне положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яке визнане неконституційним, дійсно втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто 27 лютого 2018 року, проте немає підстав стверджувати, що втручання у право позивача на отримання пенсії, яка б не оподатковувалася будь-якими податками, в період дії цього положення було законним, оскільки йдеться не лише про формальне існування відповідного положення в законодавстві, а і його відповідність принципу верховенства права (всім його складовим).

Відхилення вимоги позивача на тій підставі, що на думку відповідача відповідні утримання з його пенсії були здійснені на підставі положення закону, що в подальшому визнане неконституційним, проте до такого визнання нібито були правильними, свідчитиме лише про визнання порушення права позивача, проте без реального його відновлення з формальних підстав свідчитиме про ілюзорність права і відсутність ефективного способу його правового захисту.

Колегія суддів відкидає також посилання відповідача на те, що відповідати за позовом має Верховна Рада України як єдиний законодавчий орган України, яка і прийняла закон, що визнаний неконституційним, а вини безпосереднього відповідача в невиплаті пенсії позивачеві немає.

При цьому суд виходить із того, що позов заявлено до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області, які є органами державної влади і юридичними особами публічного права.

Згідно з статтею 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, проте набуває і здійснює цивільні права та обов'язки не безпосередньо, а через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Оскільки відповідно до Конституції України, законів України, указів Президента України та постанов Верховної Ради України, а також згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 саме органи казначейської служби забезпечують казначейське обслуговування бюджетних коштів, зокрема, здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників та одержувачів бюджетних коштів; здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, саме Управління Державної казначейської служби у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області залучено до участі в даній справі як орган, через який Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки у відповідних правовідносинах.

Натомість парламент - Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні, а її повноваження, передбачені статтею 85 Конституції України, не дають підстав для здійснення нею прав і обов'язків держави у правовідносинах з відшкодування шкоди.

Не може бути підставою для відмови в позові і посилання відповідача на частину 2 статті 176 ЦК України, відповідно до якої юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов'язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Так, судом першої інстанції задоволені вимоги позивача шляхом стягнення коштів саме з Державного бюджету України, а не з апелянта як з юридичної особи.

Отже суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: Стадник І.М.
Судді:Сопрун В.В.
Матківська М.В.