Справа № 450/2279/17 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/1068/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
Провадження №22-ц/811/1072/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..
суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
секретар: Іванова О.О.
з участю: представника відповідача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу №450/2279/17 за апеляційними скаргами Військової частини НОМЕР_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2018 року та на додаткове рішення цього ж суду від 17 травня 2018 року ухваленого судом у складі судді Кукси Д.А, у справі за позовом ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

22.08.2017 року позивач звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , який в процесі судового розгляду уточнила та просить стягнути з відповідача на її користь суму різниці у заробітку у розмірі 7852, 95 грн.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона працювала з 21 липня 2003 року на посаді лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 . 18 листопада 2016 року згідно Наказу № 266 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року визнано незаконним звільнення з посади лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 з 18.11.2016 року та присуджено стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12416, 61 грн. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.06.2017 року було змінено рішення в частині стягнення розміру заробітку за час вимушеного прогулу та вирішено стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7810, 61 грн. Станом на 01.03.2017 року позивача не поновлено на посаді, а тому вимушений прогул триває. За період з 01.03.2017 року по 01.08.2017 року позивачем було отримано допомогу по безробіттю в сумі 14 514, 63 грн., отже стягненню підлягає сума 7 852, 95 грн.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 7852 грн.95 коп. середнього заробітку за час затримки за період з 01.03.2017 року по 01.08.2017 року.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 в дохід держави 640 грн. судового збору.

05.04.2018 року представником позивача ОСОБА_3 адвокатом Ісканін М.С подано заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з в/ч НОМЕР_1 понесені ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у сумі 500 грн.

Вимоги мотивовані тим, що при ухваленні рішення судом не було вирішено питання з приводу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, розмір яких підтверджено документами, наявними в матеріалах справи.

Додатковим рішенням цього ж суду від 17 травня 2018 року стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 500 грн. понесених на правову допомогу.

Рішення та додаткове суду оскаржив відповідач.
В апеляційній скарзі на рішення зазначає, що спір про поновлення ОСОБА_3 на роботі на даний час не вирішений, оскільки справа перебуває на розгляді в касаційній інстанції, а тому вважає, що питання компенсації за час вимушеного прогулу вирішити в даний час неможливо. Звертає увагу, що командування військової частини вживає заходів для працевлаштування позивача, однак зміни в штатній структурі військової частини не відбулися, а тому виконати рішення про поновлення на роботі ще не можливо. Зазначає, що позивачу неодноразово пропонувались інші вакантні посади, однак остання від них відмовилась. Починаючи з березня 2017 року і по теперішній час позивач отримує допомогу по безробіттю, а тому компенсації за вимушений прогул бути не може, оскільки це суперечить чинному законодавству і рекомендаціям Верховного суду України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення, відповідач зазначає, що відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України розрахунок судових витрат є обов`язковим доказом у спорах про відшкодування витрат понесених стороною на правову допомогу, однак представником позивача в межах встановленого законодавством строку не доведено належним чином понесені витрати. До справи надано лише квитанцію та не надано жодних розрахунків. Окрім того, заяви про відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги не було зроблено під час розгляду справи по суті, що є підставою для залишення заяви без розгляду. Ухвалюючи рішення, суд не врахував роз`яснення Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а тому просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні зави представника ОСОБА_3 відмовити.
На апеляційну скаргу Відзив не надано.
Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 , вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення слід задовольнити.
Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_3 працювала з 21 липня 2003 року на посаді лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .
18 листопада 2016 року згідно Наказу №266 її було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року звільнення ОСОБА_3 визнано незаконним, останню поновлено на роботі із стягненням в її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.11.2016 року в розмірі 12 416, 61 грн. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26.06.2017 року змінено рішення суду першої інстанції та стягнено з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7 810, 61 грн. Представником відповідача ОСОБА_1 додано до матеріалів справи постанову Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відповідно до якої касаційні скарги військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року у незмінній при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2017 року залишено без змін.
Поновлено виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року.
Рішення суду в частині поновлення на роботі позивача ОСОБА_3 не виконано, вимушений прогул триває.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто за період з 18.11.2016 року по 28.02.2017 року із розрахунку середньоденного заробітку 219, 29 грн.
Час вимушеного прогулу позивача становить з 01.03.2017 року по 01.08.2018 року включно, що становить 102 робочих дні, а сума заробітку за час вимушеного прогулу 22 367,58 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача ОСОБА_3 на суму 7 852, 92 грн. судом першої інстанції підставно взято до уваги п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» , де зазначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи ( одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.
Так як позивач ОСОБА_3 зареєстрована у Пустомитівському РЦЗ з 30.12.2016 року у статусі безробітної, то сума нарахування за період з 01.03.2017 року по 31.08.2017 року становить 14 514, 63 грн.
Суд першої інстанції суму 14 514, 63 грн. зарахував при визначенні оплати за час вимушеного прогулу, а різницю в сумі 7 852, 95 грн. присудив до виплати позивачу (22 367, 58 -14 514, 63 = 7 852, 95).
Відповідно до ст. 233 п.2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
За приписами п.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
За змістом п.1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині неможливості працевлаштувати позивача на роботу, такі не спростовують висновків суду та не підлягають до задоволення.
Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З приводу заяви про стягнення судових витрат, то відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Питання витрат на професійну правничу допомогу регулюється ст.137 ЦПК.
Постановляючи додаткове рішення відповідно до ст. 270 ч.1 ЦПК, суд першої інстанції вирішив заяву ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 задовольнити та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 500 грн. понесених судових витрат на правову допомогу.
Суд апеляційної інстанції не погоджується із додатковим рішенням суду та вважає, що таке підлягає до скасування.
Відповідно до п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або мала сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Із матеріалів справи встановлено, що позивачем подано квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 05 лютого 2018 року про оплату 800 грн. на правову допомогу згідно Договору від 05.02.2018 року. ( а.с.34).
05 квітня 2018 року позивач подала заяву про ухвалення додаткового рішення.
Задовольняючи заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував вимоги ч.8 с. 141 ЦПК та роз`яснення п.48 постанови Пленуму, а відтак додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.
Відповідно до ст. 376 ч.1 п.4 ЦПК підставою для скасування додаткового судового рішення та ухвалення в цій частині нового судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.п.1,2, 375, 376 ч.1 п.4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2018 року залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2018 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2018 року задовольнити.
Додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2018 року скасувати.
Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш
Судді: Т.І.Приколота
Р.В.Савуляк