КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/3482/17 Головуючий у суді першої інстанції: КізюнЛ.І.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/734/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» про стягнення заборгованості та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» про визнання договору купівлі- продажу недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" від 29.12.2017 № 452/2017 ліквідовано, зокрема: Апеляційний суд Київської області, Апеляційний суд міста Києва, та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди, що ліквідуються, припиняють здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

21.02.2017 позивач ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» від 07. 03. 2014 у розмірі 1 500 000,00 грн., пеню в розмірі 811 099,15 грн, 3% річних у розмірі 132 041,10 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 459 500,00 грн. /а.с. 3-6 т.1/. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 1 500 000,00 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 912 703,24 грн., 3% річних у розмірі 153 739,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 666 770,01 грн. /а.с. 119-121/.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов договору ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 придбав частку розміром 100% від статутного капіталу ТОВ «Гранд Девелопмент Груп Естейт» за ціною 1 500 000,00 грн. Але в порушення умов договору та приписів цивільного законодавства, відповідач свій обов'язок щодо проведення розрахунку не виконав, що спричинило виникнення заборгованості перед ОСОБА_3.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено ТОВ «Гранд Девелопмент Груп Естейт» /а.с. 148 Т.1/.

08 червня 2017 року ОСОБА_6 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просила визнати недійсним договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт», укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 07.03.2014, і як такий, що укладений сторонами з недодержанням вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину, посилаючись на те, що ОСОБА_6, як дружина ОСОБА_4, на момент укладення спірного договору щодо цінного майна вартістю 1 500 000,00 грн. не була обізнана щодо укладення такого договору; згоди на укладення договору не надавала. Також, ОСОБА_6 вважала, що сторони при укладенні зазначеного договору - купівлі-продажу, знаючи про те, що вона дружина ОСОБА_4, діяли недобросовісно по відношенню до неї, уклавши договір, який стосується цінного майна без її згоди, а сплата коштів у розмірі 1 500 000,00 грн. зі спільної сумісної власності сім'ї призведе до її скрутного матеріального становища.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» про стягнення заборгованості відмовлено.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт», про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт», укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 07.03.2014.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суму сплаченого судового збору у розмірі 640 гр.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, вважаючи його незаконним та необгрутованим, ухваленим за неповно встановлених обставин, які мають значення для справи, неправильним визначенням, відповідно до встановлених судом обставин, правовідносин, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначав, що неможливо досліджувати правову природу коштів, які не сплачувались. З приводу порушення прав ОСОБА_6 вказував, що вона не довела суду, що були порушені її права діями ОСОБА_4 (подружжя) і що він діяв в інтересах сім'ї придбаваючи корпоративні права у нього. Зокрема, посилався на правові висновки ВСУ. На його думку, правових підстав до задоволення позову ОСОБА_6 у суду не було. Тоді, як його права були порушені судом при ухваленні рішення про відмову у позові. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, як і витрат на оплату судового збору та відмову у задоволенні позову ОСОБА_6

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с.193-195 т.2) позивача ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 зазначав, що рішення суду є законним і обгрунтованим. Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У своєму відзиві (а.с.204-208) ОСОБА_8 - представник ОСОБА_6 на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 зазначав, що рішення суду є законним та обгрунтованим. В обгрунтування своїх доводів вказував, що позивач ОСОБА_3 знаючи сімейний стан відповідача ОСОБА_4, уклав з останнім договір купівлі-продажу без згоди дружини і до такого висновку суд першої інстанції прийшов правильно. Укладаючи договір на суму 1 500 000 грн. позивач знав про відсутність у відповідача таких коштів. А тому, задовольняючи позов ОСОБА_6, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що кошти у розмірі 1 500 000 грн., які підлягають сплаті, є спільною сумісною власністю подружжя, а укладений договір купівлі-продажу без її згоди порушує її права. Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» на неодноразові виклики до суду не з'явився.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» в судові засідання, яке про час та місце розгляду справи повідомлялось, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та визнаючи недійсним договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт», укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 07.03.2014 суд першої інстанції вважав доведеними ці позовні вимоги. Тоді, як відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому вимоги про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» від 07.03.2014, є безпідставними та необґрунтованими.

Проте, погодитись з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, рішення суду не відповідає вимогам вищезазначеної норми, при його ухваленні суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, недоведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необгрутованого рішення дивлячись на таке.

07.03.2014 між ОСОБА_9, який в подальшому провівши державну реєстрацію зміни імені на ОСОБА_3, згідно з свідоцтвом про зміну імені НОМЕР_1 від 05.11.2016 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» /а.с. 12, 15-16 Т.1/.

Відповідно до п. 1.1. Договору, ОСОБА_9 передає у власність ОСОБА_4 частку розміром 100% від загального розміру Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт», а ОСОБА_4 приймає частку і зобов'язується оплатити її в порядку і на умовах, визначених даним Договором.

Згідно п.п. 4.1., 4.2. Договору, ціна Договору становить 1 500 000,00 грн. та повинна бути сплачена ОСОБА_4 протягом десяти днів з дати укладення Договору.

Відповідно п. 6.1. Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань.

Протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» від 07.03.2014 № 07/03/2014 вирішено перелік корпоративних (організаційних) питань діяльності Товариства /а.с. 17-18 Т.1/.

Відповідно до п. 2 регулятивної частини Протоколу, на підставі договору купівлі - продажу частки у Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» від 07.03.2014, укладеного ОСОБА_9 з ОСОБА_4, виключити зі складу учасників Товариства ОСОБА_9.

Пунктом 3 регулятивної частини Протоколу передбачено перерозподілити частки у Статутному капіталі Товариства наступним чином: частка ОСОБА_4 становить 1 500 000,00 грн., що складає 100% Статутного капіталу Товариства та відповідає 100% голосів на Загальних зборах учасників.

Таким чином, ОСОБА_9 передав, а ОСОБА_4 прийняв у власність частку розміром 100% від загального розміру Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт».

07.03.2014 протоколом №07/03/2014 загальних зборів учасників ТОВ «Гранд Девелопмент Груп Естейт» було затверджено Статут«Гранд Девелопмент Груп Естейт», в якому зазначено учасником ОСОБА_4 та зареєстровано Статут реєстратором (а.с. 101-117 т.1).

Оскільки ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_9 частку розміром 100% від статутного капіталу ТОВ «Гранд Девелопмент Груп Естейт» за ціною 1 500 000,00 грн. та її не сплатив, останній 21.02.2017 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 1 500 000,00 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 912 703,24 грн., 3% річних у розмірі 153 739,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 666 770,01 грн. /а.с. 119-121/.

В свою чергу, 08 червня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» про визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» /а.с.а.с. 12, 15-16 Т.1/ недійсним, укладеного 07.03.2014 між ОСОБА_9 та ОСОБА_4.

Позовні вимоги нею обґрунтовані тим, що вона, як дружина ОСОБА_4, на момент укладення спірного договору щодо цінного майна вартістю 1 500 000,00 грн. не була обізнана щодо укладення такого договору, згоди на укладення договору не надавала. Сторони договору по відношенню до неї діяли недобросовісно, уклавши договір, який стосується цінного майна без її згоди, а сплата коштів у розмірі 1 500 000,00 грн. зі спільної сумісної власності сім'ї призведе до її скрутного матеріального становища.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

За правилами ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісносу здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Розглядаючи спір про визнання договору купівлі-продажу недійсним судом першої інстанції в порушення вищезазначеної норми не з'ясовано питання щодо укладення спірного договору купівлі-продажу корпоративних прав ОСОБА_4 саме в інтересах сім'ї та це майно використане на задоволення потреб сім'ї та яким чином.

Тоді, як судом апеляційної інстанції встановлено, що позов до суду ОСОБА_6 пред'явила уже по збігу строку позовної давності (08.06.2017) і обґрунтовувала це тим, що про укладений договір купівлі-продажу її чоловіком ОСОБА_4 від 07.03.2014 їй стало відомо лише у червні 2017 року, що не було спростовано і відповідачем ОСОБА_4 А з цього слідує, що зазначений договір був укладений не в інтересах сім'ї.

До того ж, в подальшому через 1,3 року, а саме 08.06.2015 ОСОБА_4.( в проміжку часу між укладенням договору купівлі-продажу від 07.03.2014 та пред'явленням позову 08.06.2017 ОСОБА_6.) уже за двома договорами купівлі-продажу (а.с. 236-244 т.2) , про які також не знала ОСОБА_6, відчужив без її згоди, набуті ним корпоративні права від 07.03.2014. Виписана в цих договорах згода (п.п.3.2.4) дружини на відчуження корпоративних прав носила лише формальний характер, оскільки такої згоди ОСОБА_6 не надавала і ці обставини не спростовані сторонами і про їх наявність не зазначено.

Таким чином, зазначені сторонами докази підтверджують те, що ОСОБА_4, укладаючи договір купівлі-продажу 07.03.2014 діяв у свої, а не сім'ї інтересах, а тому цей договір не породжує для ОСОБА_6 ні прав, ні обов'язків і згода , за таких обставин, для його укладення від останньої не вимагалась, а також не породжують для неї особисто обов'язків на майбутнє щодо погашення боргу ОСОБА_3

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.03.2014, укладеного між ОСОБА_9 до ОСОБА_4. А тому, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Не може погодитись колегія суддів і з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_4 враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, про що викладено вище, 07.03.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу 100% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Девелопмент Груп Естейт» /а.с.а.с. 12, 15-16 Т.1/. Ціна Договору становила 1 500 000,00 грн., про що погодилися сторони та повинна бути сплачена ОСОБА_4 протягом десяти днів з дати укладення Договору. Продавець ОСОБА_3 умови договору виконав та передав у власність ОСОБА_4 корпоративні права, які відповідач прийняв, зареєстрував, а в подальшому 08.06.2015 їх продав, але зобов'язання за першим договором щодо оплати вартості не виконав, чого не заперечував.

За змістом положень статей 11, 509, 526, 599 ЦК України зобов'язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За правилами ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено та неспростовано сторонами, що за договором купівлі-продажу корпоративних прав відповідач ОСОБА_4 не сплатив позивачу ОСОБА_3 їх вартість у розмірі 1 500 000 грн., незважаючи на те, що в подальшому їх продав.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення боргу у розмірі 1 500 000 грн. з ОСОБА_4 ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому слід врахувати, що строк виплати вартості корпоративних прав за умовами договору купівлі-продажу сплив 17 березня 2014 року. Тобто після цієї дати відповідач став користуватися чужими грошима.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до вимог вищезазначених норм з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 слід стягнути проценти за користування чужими коштами на підставі ст. 1048 ЦК України у розмірі 912 703,24 грн. за період з 18.03.2014 по 26.05.2017 згідно розрахунку позивача (а.с.122 т.1), який перевірений апеляційним судом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості за прострочення виконання зобов'язання, встановленим між сторонами договором купівлі-продажу.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Апеляційний суд встановивши, що відповідач не сплатив позивачу у встановлені договором купівлі-продажу строки вартість придбаних корпоративних прав, приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосувати ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, а також три проценти річних від простроченої суми, що становить 3% річних у розмірі 153 739,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 666 770,01 грн. /а.с. 122-123 т.1/.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у справі, яка переглядається, за неповно встановлених обставин, які мають значення для справи, неправильним визначенням, відповідно до встановлених судом обставин, правовідносин, призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до статті 376 ЦПК України судове рішення і в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині, яким позов ОСОБА_3 слід задовольнити та стягнути на його користь з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 1 500 000,00 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 912 703,24 грн., 3% річних у розмірі 153 739,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 666 770,01 грн.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_3 у зв'язку з розглядом справи в суді першої, апеляційної інстанцій та висновків суду щодо задоволення позовних вимог, необхідно віднести на відповідача ОСОБА_4 у розмірі 20960 грн.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року скасувати. Ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1 500 000,00 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 912 703,24 грн., 3% річних у розмірі 153 739,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 666 770,01 грн., судовий збір 20960 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: