ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 431/73/15-ц

провадження № 61-30076св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року, ухвалене у складі судді Дубас Т. В., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 13 серпня 2012 року ОСОБА_1 став клієнтом банка, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг. Підписанням анкети-заяви він засвідчив свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

На виконання договору відповідач отримав кредитну карту із встановленим на нею кредитним лімітом, за користування яким підлягали сплаті 30% річних.

Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що банк може в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт, а також розмір процентів за користування кредитом.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і станом на 30 листопада 2014 року має заборгованість у розмірі 23 515,52 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 13 078,20 гривень, заборгованість за процентами - 8 341,34 гривень, заборгованість за комісією - 500 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 1 095,98 гривень (процентна складова).

За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 23 515,52 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 23 515,52 гривень і 243,60 гривень - у відшкодування судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту існування між сторонами договірних правовідносин і порушення ОСОБА_1 обов`язку з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення заборгованості, яку він добровільно не погашає.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи. Твердження відповідача про сплив позовної давності апеляційний суд відхилив з тих підстав, що з анкетою-заявою до АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 звернувся у серпні 2012 року, а цей позов поданий у січні 2015 року, тобто, у будь-якому випадку, у межах трирічної позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 рокускасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що до Києво-Святошинського районного суду Київської області цю справу передано у серпні 2017 року, що свідчить про сплив позовної давності щодо пред`явлених до нього вимог про стягнення заборгованості.

Вважає, що не укладав із банком кредитний договір у розумінні статей 626, 638 ЦК України та згоди щодо усіх істотних умов договору, на які позивач посилається в обґрунтування вимог позову, вони не досягли. Зокрема, у анкеті-заяві не вказана сума кредитного ліміту, не визначені порядок і умови повернення кредиту та відповідальність сторін.

Вказує, що співробітник банку ОСОБА_3 , який прийняв у нього анкету-заяву, не має права на укладення договорів від імені АТ КБ «ПриватБанк», що свідчить про її неналежність як доказу. Також заявник заперечує проти поданого банком розрахунку заборгованості, посилаючись на його недостовірність і недеталізованість.

Позиція інших учасників справи

У січні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Вказало, що Умови і правила надання банківських послуг є публічною офертою банка, яку прийняв відповідач, підписавши анкету-заяву, тому договір про надання банківських послуг між ними є укладеним. Зазначило, що строк дії виданої ОСОБА_1 у серпні 2012 року кредитної карти встановлений до липня 2016, тому при поданні цього позову у січні 2015 року банк строк звернення до суду не пропустив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 серпня 2012року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, у якій зазначив свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві зазначено, що Умови і правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку і позичальник, підписуючи анкету, зобов`язується виконувати їх вимоги і регулярно ознайомлюватися з внесеними до них змінами на сайті банку.

На виконання договору про надання банківських послуг позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, за користування яким підлягали сплаті 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На день видачі кредитної карти на неї встановлений ліміт у розмірі 15 000 гривень.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами, за перевитратами платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, що передбачені договором.

Відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми позову.

Оцінивши поданий АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості, суди встановили, що ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором і має заборгованість у розмірі 23 515,52 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 13 078,20 гривень, заборгованість за процентами - 8 341,34 гривень, заборгованість за комісією - 500 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 1 095,98 гривень (процентна складова).

Доказів того, що заборгованість за договором про надання банківських послуг від 13 серпня 2012 року відсутня, або має менший розмір, ніж зазначено банком, ОСОБА_1 судам попередніх інстанцій не надав.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, комісії і штрафів, суди попередніх інстанцій виходили з того, що сторони уклали договір про надання банківських послуг, зміст якого зафіксований в кількох документах: анкеті-заяві, Умовах і правилах надання банківських послуг та Тарифах банка.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату складання відповідачем анкети-заяви, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першої і третьою статті 530 ЦК України передбачено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку невстановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, послалося на Умови і правила надання банківських послуг і Тарифи з обслуговування престижних карт Visa як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.

Додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг і витяг з Тарифів з обслуговування престижних карт Visa позичальником ОСОБА_1 не підписані.

Суди попередніх інстанцій при вирішені питання щодо статусу Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів з обслуговування престижних карт Visa як невід`ємних частин договору про надання банківських послуг, дійшли неправильного висновку про можливість застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання і не врахували, що Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банка, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися за період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

Зміст цих Умов і Тарифів повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони правовідносин - банку, який може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування за власним рішенням. Вказане надає кредитору можливість подати в суд примірники Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку у тій редакції, що найбільш сприятлива для вирішення справи на користь банка.

За відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банку розумів ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ознайомився та погодився із ними, ці Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про вступ сторін у договірні правовідносини на умовах, які зафіксовані в анкеті-заяві, Умовах і правилах надання банківських послуг і Тарифах з обслуговування престижних карт Visa, помилково вважали, що додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг і витяг з Тарифів з обслуговування престижних карт Visa є складовими укладеного сторонами договору і врегульовують спірні правовідносини.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При зверненні до банка 13 серпня 2012 року ОСОБА_1 підписав лише анкету-заяву, у якій не визначено розмір процентної ставки за користування кредитом, комісії і штрафних санкцій, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення процентів і неустойки.

Позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» не заявив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція Українимає найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції Українидержава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 9 квітня 1985 року №39/248, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільноправових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови і правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За таких обставин немає підстав для висновку, що при укладенні договору із ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку і розмірів нарахування процентів, комісії і штрафних санкцій.

З урахуванням викладеного касаційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у розмірі 8 341,34 гривень, комісії у розмірі 500 гривень і штрафів на загальну суму 1 595,98 гривень, нарахованих позичальнику відповідно до Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів з обслуговування престижних карт Visa.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, вирішуючи справу в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 8 341,34 гривень, комісії у розмірі 500 гривень і штрафів на загальну суму 1 595,98 гривень, неправильно застосували норми матеріального права і безпідставно задовольнили такі вимоги, касаційний суд скасовує рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року у відповідних частинах і ухвалює у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог, у зв`язку з чим зменшує розмір стягненої з відповідача заборгованості з 23 515,52 гривень до 13 078,20 гривень.

Оскільки відповідач фактично отримав і використав кредит у розмірі 13 078,20 гривень, що встановлено судами попередніх інстанцій з розрахунку заборгованості і не спростовано відповідачем, вказана сума підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк», тому висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову у цій частині є правильними.

Доводи заявника про те, що співробітник банку ОСОБА_3 , який прийняв у нього анкету-заяву, не має права на укладення договорів від імені АТ КБ «ПриватБанк», касаційний суд відхиляє, оскільки жодних доказів на підтвердження таких обставин заявник судам попередніх інстанцій не надав і вони ґрунтуються виключно на його припущеннях. Суд також враховує, що АТ КБ «ПриватБанк», співробітником якого є ОСОБА_3 , жодних заперечень щодо повноважень останнього на прийняття анкети-заяви не має.

Твердження заявника про неналежність як доказу поданого банком розрахунку заборгованості, зокрема про його недостовірність і недеталізованість, є безпідставними, так як на спростування зазначених банком сум, зокрема суми боргу за тілом кредита, позивач жодних доказів не надав.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Посилання заявника на те, що у анкеті-заяві не визначено суму кредитного ліміту, порядок і умови повернення кредиту, відповідальність сторін та не зазначено кінцевий строк повернення кредитних коштів, обґрунтовані, проте суд враховує, що ОСОБА_1 , діючи на власний розсуд, звернувся до банка і отримав кредитну карту, за якою рахується борг у зв`язку з використанням кредитного ліміту, тобто відповідач добровільно скористався наданими банком послугами і повинен погасити заборгованість, що виникла у зв`язку з його діями. Строк повернення цих коштів також не визначений, проте, враховуючи зміст частини третьої статті 530 ЦК України, пред`явленням цього позову банк фактично заявив вимогу про виконання зобов`язання та повернення використаних кредитних коштів.

Посилання заявника на сплив позовної давності, обґрунтовані тим, що заборгованість у нього виникла у грудні 2013 року, а до Києво-Святошинського районного суду Київської області цю справу передано у серпні 2017 року, касаційний суд вважає помилковими.

З цим позовом банк звернувся до ОСОБА_1 у січні 2015 року, пред`явивши його до Старобільського районного суду Луганської області, тобто у межах трирічного строку з дня отримання відповідачем кредитної карти. Скасування ухваленого у справі заочного рішення Старобільського районного суду Луганської області від 18 лютого 2015 року і подальша передача справи за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва, а потім - до Києво- Святошинського районного суду Київської області жодним чином не змінює дату подання позову - січень 2015 року.

За таких обставин твердження заявника про сплив позовної давності помилкові і правильно відхилені судами попередніх інстанцій.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини перша і десята статті 141 ЦПК України).

Судовий збір, сплачений АТ КБ «ПриватБанк» при поданні позову, підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог (55,62%); ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної і касаційної скарг, пропорційно задоволеним вимогам касаційної скарги (44,38%).

Таким чином, з урахуванням визначених частинами першою і десятою статті 141 ЦПК України принципів відшкодування судових витрат, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 324,27 гривень (267,96+768)*44,38%)-(243,6*55,62%).

За таких обставин касаційний суд скасовує рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 243,60 гривень судового збору і ухвалює у цій частині нове рішення про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору 324,27 гривень.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 8 341,34 гривень, комісії у розмірі 500 гривень і штрафів на загальну суму 1 595,98 гривень скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим зменшити розмір стягненої з ОСОБА_1 заборгованості з 23 515,52 гривень до 13 078,20 гривень.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2017 рокув частині стягнення із ОСОБА_1 судового збору у розмірі 243,60 гривень скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору 324,27 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов