Справа № 336/6415/18
Провадження № 2/336/630/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

04 березня 2019 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., за участю секретаря судового засідання Палубінської К.М., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 297 в будинку 48 по вулиці Чарівній в м. Запоріжжі.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 739 від 18.06.1993 року йому на праві спільної власності належить 4/7 частин житлового приміщення № 297 в будинку 48 по вул. Чарівна в м. Запоріжжя, третім особам по справі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 належать по 1/7 частин вказаного спірного житла.

Як зазначає позивач, з 1993 року в якості співвласника та члена сімї, у вказаному приміщенні був зареєстрований відповідач. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 739 від 18.06.1993 року йому належало 1/7 частина спірного приміщення, однак договором міни від 17.05.1999 року позивач здійснив обмін належного йому житлового приміщення № 6 будинку 22/5 по вул. Калнишевського з відповідачем по справі.

За твердженням позивача, з квітня 2017 року відповідач в спірній квартирі не мешкає, свої особисті речі забрав, точне місце його перебування позивачу невідомо, а лише відомо, що останній проживає за кордоном та є громадянином ОСОБА_6 Федерації.

Позивач зазначає, що реєстрація місця поживання відповідача у належному позивачу житлі створює йому перешкоди у розпорядженні та користуванні власністю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2018 року провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання призначене на 04.03.2019 року не зявився. В матеріалах справи міститься заява позивача за змістом якої останній просить суд розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує.

Треті особи по справі в судове засідання не зявились, про день, час та місце його проведення були повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв або клопотань до суду не подавали.

Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за письмовою згодою позивача.

За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 4/7 частин квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва № 739 про право власності на житло від 18.06.1993 року виданого виконавчим комітетом Шевченківської районної Ради народних депутатів (а.с.11), копією договору міни від 17.05.1994 року посвідченого державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 5-1522 (а.с.5-6), копією технічного паспорту на спірну квартиру (а.с.7).

Оригінал вищезазначеного договору міни від 17.05.1994 року, наданий суду позивачем відповідно до його заяви від 20.02.2019 року (а.с.38) та оглянутий судом.

Співвласниками спірної квартири є ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яким належить по 1/7 частин вищезазначеної квартири.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме інформації, що отримана з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 04.12.2018 року (а.с.15), відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 09.07.2003 року по теперішній час.

Як вбачається з акту обстеження, складеного 20.10.2018 року, підписаного сусідами позивача та затвердженого головою ОСББ «Чарівна 48» (а.с.8) відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, починаючи з січня 2012 року не проживає, у звязку із проживанням в іншій державі.

Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з статтею 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як зазначає позивач в позові, відповідач не мешкає у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 більше одного року, домовленостей між сторонами щодо збереження права користування квартирою не було. Доказів на спростування зазначених обставин суду не надано.

На підставі вищевикладеного суд вважає вимоги позивача обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704,80 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 297 в будинку 48 по вулиці Чарівна в місті Запоріжжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704, 80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Я.Р.Марко