КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/11525/17

14 листопада 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Нагули Олександра Олексійовича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Луценко О.М., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

30 серпня 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до договору № б/н від 31.05.2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказувало на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком кредитний договір.

Посилалося на те, що ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 30.06.2017 року має заборгованість 60458,50 грн., з яких: 3315,70 грн. - заборгованість за кредитом, 49837,63 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3950 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2855,17 грн. - штраф (процентна складова).

Враховуючи наведене, просило суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 60 458,50 грн. та судовий збір у розмірі 1600 грн.

12 червня 2018 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічні позовні вимоги мотивував тим, що під час укладення спірного кредитного договору він як позичальник не був проінформований щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, йому не було надано з боку кредитора інформації щодо порядку сплати визначеної процентної ставки, обумовленої кредитним договором, а також сплати окремих комісій, обумовлених банком, що в сукупності призвело до некоректності в проведенні оплат за кредитним договором. Крім того, сторонами не було погоджено істотної умови договору, а саме не встановлено розмір і обсяг кредитування, оскільки графа «бажаний кредитний ліміт» є незаповненою.

Враховуючи наведене, просив суд визнати недійсним кредитний договір №б/н від 31.05.2012 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» , визнати неукладеним кредитний договір №б/н від 31.05.2012 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 31.05.2012 року у розмірі 60 458, 50 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1 600, 00 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 09 жовтня 2019 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Нагула Олександр Олексійович подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року скасувати в повному обсязі та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції, в порушення ч.4 ст.263 ЦПК України, не застосовано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, що призвело до неправильного застосування ст. 634 ЦК України. Вважає помилковим висновок районного суду про доведеність позивачем факту надання відповідачу кредиту в розмірі 3400 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази надання відповідачу кредиту у вказаному розмірі, як і відсутні докази того, що відповідачу була видана кредитна картка, надана позивачем до позовної заяви анкета-заява такої інформації не містить. Також позивачем не надано доказів зарахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача, не надано документів, які б підтверджували факт використання кредитних коштів відповідачем, наявності у нього заборгованості та її розміру. Вважає, що надані позивачем в якості доказів розрахунок заборгованості, виписка по рахунку, довідка про видані картки, фото є недопустимими, неналежними та недостовірними доказами.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Варвась Дмитро Олександрович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи банк судом повідомлений у встановленому законом порядку, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, представником позивача надано до суду письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, разі неявки представника АТ КБ "ПриватБанк" в судове засідання просив розглядати справу у його відсутності, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.05.2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем АТ КБ «ПриватБанк», відповідач має заборгованість за договором б/н від 31.05.2012 року станом на 30.06.2017 року у розмірі 60458,50 грн., з яких: 3315,70 грн. - заборгованість за кредитом, 49837,63 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3950 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2855,17 грн. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі та, стягуючи з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 31.05.2012 року у розмірі 60 458, 50 грн., суд першої інстанції виходив з законності, обґрунтованості та доведеності вказаних позовних вимог банку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.05.2012 року, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

На підтвердження своїх вимог позивач до матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунок заборгованості за договором №б/н від 31.05.2012 року станом на 30.06.2017 року, копію анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів та копію паспорту відповідача ОСОБА_1 .

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем АТ КБ «ПриватБанк», відповідач має заборгованість за договором б/н від 31.05.2012 року, яка станом на 30.06.2017 року становить 60458,50 грн., з яких: 3315,70 грн. - заборгованість за кредитом, 49837,63 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3950 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2855,17 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 31 травня 2012 року процентна ставка не зазначена, також у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема і щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, зокрема саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову АТ КБ "ПриватБанк" в повному обсязі, судом першої інстанції не враховано правових висновків, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 та помилково стягнуто з відповідача на користь позивача окрім заборгованості по тілу кредиту, відсотки, пеню та штрафи.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ч.4 ст.263 ЦПК України, що призвело до неправильного застосування ст. 634 ЦК України є обґрунтованими.

У свою чергу, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту надання відповідачу кредиту в розмірі 3400 грн., виходячи з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

При цьому, саме на суд покладено обов`язок по визначенню розміру заборгованості, який підлягає стягненню за рішенням суду.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 31.05.2012 року, отримав картку № НОМЕР_1 , зі строком дії картки до останнього дня 03.2016 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 26.07.2018 року , підписаною юрисконсультом Н.В. Гаренко та скріпленою печаткою, а тому доводи скарги про недопустимість, неналежність та недостовірність вказаного доказу колегія суддів відхиляє.

Крім того, вказана обставина відповідачем не спростована, як і не спростовано факт проходженням ним фото-ідентифікації клієнта під час відкриття рахунку і випуску платіжної картки, з огляду на зазначене доводи апеляційної скарги про недоведеність факту видачі відповідачу кредитної картки у АТ КБ " ПриватБанк" є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач користувався картковим рахунком, кредитною карткою № НОМЕР_1 та кредитними коштами, зокрема, неодноразово знімав кредитні кошти з картки, поповнював рахунок мобільного зв`язку, придбавав товари.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що виписки по рахунку не є належним доказом використання кредитних коштів є неспроможними, оскільки відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 3315,70 грн., вказаний розрахунок заборгованості підписаний представником банку та засвідчений відтиском печаті ПАТ КБ «ПриватБанк», тому цей розрахунок колегія суддів визнає належним та допустимим доказом. Відповідачем не надано власного розрахунку заборгованості та не спростовано розрахунок заборгованості за тілом кредиту, наданий позивачем.

За таких обставин, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави ставити під сумнів досліджений в судовому засіданні розрахунок заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3315,70 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ " ПриватБанк" заборгованості по тілу кредиту в розмірі 3315,70 грн. та про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, пенею та штрафами з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що при укладенні оспорюваного договору банк порушив його права щодо обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права з наступних підстав.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилався на несвоєчасність надання йому інформації про умови кредитного договору.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви про визнання неукладеним кредитного договору №б/н від 31.05.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року по справі № 338/180/17.

Зважаючи на встановлені обставини, а саме: виконання узгоджених умов як з боку банку (надання кредитних коштів), так і з боку позичальника (користування коштами та здійснення часткового погашення заборгованості), колегія суддів погоджується з тим, що сторони уклали кредитний договір й підстави для визнання його неукладеним - відсутні.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви про визнання недійсним кредитного договору №б/н від 31.05.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 колегія суддів враховує таке.

Обґрунтовуючи вказану зустрічну вимогу ОСОБА_1 вказував, що він не був ознайомлений з умовами договору та як на підставу недійсності кредитного договору посилався на ст.ст.203,215 ЦК України та на ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на момент укладення оспорюваного кредитного договору, передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредит; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно ч.ч.1,2,5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на момент укладення оспорюваного кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Отже, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З підписаної ОСОБА_1 Анкети-заяви вбачається, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Вказаним підтверджується узгодження сторонами істотних умов й отримання умов кредитування відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та відсутності такої несправедливої умови, яка на думку позивача за зустрічним позовом, свідчить про порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як безповоротне зобов`язання споживача виконувати умови договору, з якими він не мав можливості ознайомитися до укладення договору.

Та обставина, що колегія суддів, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, відмовила в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за процентами, пенею та штрафами, не спростовує факту узгодження сторонами істотних умов, отримання умов кредитування та відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки в задоволенні вказаних вимог банку було відмовлено з тих підстав, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що саме ті Умови та Правили надання банківських послуг і Тарифи, які були долучені до позовної заяви, були надані позичальнику для ознайомлення, і що саме з такими умовами він погодився. При цьому, у випадку розгляду зустрічної вимоги про визнання кредитного договору недійсним з підстав неознайомлення позичальника з умовами договору, колегією суддів враховується, що ОСОБА_1 в Анкеті-заяві власним підписом підтвердив, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Також колегією суддів враховується, що на момент укладення кредитного договору, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту, останній протягом чотирьох років з дня укладення оспорюваного ним правочину, користувався кредитними коштами, навіть частково здійснював платежі погашення заборгованості та правова природа кредитних зобов`язань була відома останньому протягом всіх цих років, а факт необізнаності щодо умов та правил надання кредитних послуг та переконання у їхній несправедливості виникли після звернення банку з позовом про стягнення з нього кредитної заборгованості .

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року по справі № 192/2669/16-ц.

При цьому факт укладення кредитного договору 31 травня 2012 року шляхом підписання Анкети-заяви ОСОБА_1 не заперечувався, а у наданій банком виписці з рахунку відображено всі операції із погашення заборгованості, а також знаття грошових коштів. Із зазначеної виписки також вбачається, що відповідач не лише знімав грошові кошти з картки, а також частково погашав заборгованість. ОСОБА_1 в зустрічному позові не зазначено, які саме обставини, що мають істотне значення при укладенні оспорюваного кредитного договору були йому навмисно не повідомлені банком, і які могли перешкодити вчиненню зазначеного правочину, зважаючи на те, що зобов`язання за кредитним договором частково виконувалися позичальником до 25 січня 2014 року включно.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості, й доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення в цій частині апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Нагули Олександра Олексійовича, й рішення суду першої інстанції в зазначеній частині підлягає залишенню без змін.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У ході розгляду даної справи Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 1 600 грн. Позовні вимоги банку задоволені частково на загальну суму 3315,70 грн., що становить 5,5 % від суми заявлених вимог. З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати за подачі позову в розмірі 88 грн.

У свою чергу, за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 2 400 грн. Вимоги апеляційної скарги задоволено частково на загальну суму 57142,80 грн. (60458,50 грн. - 3315,70 грн.), що становить 94,5%. Отже, з урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на загальну суму 2268 грн.

Керуючись ст.ст. 634, 638, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.13, 76, 77, 78, 81, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Нагули Олександра Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року в частині задоволення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за тілом кредиту у сумі 3315,70 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, пені, комісії та штрафів відмовити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 88 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2268 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 14 листопада 2019 року.

Головуючий: Судді: