Єдиний номер справи 472/935/19
Провадження 22-ц812/1861/19 Головуючий по 1 інстанції Кучерявенко С.С.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

13 листопада 2019р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2019р.

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

встановила:

У червні 2019р. АТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення 22481,31 грн. заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що 12 жовтня 2016р. уклав з відповідачем генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, за умовами якої надав позичальнику 4194,51 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 13% річних.

Станом на 17 червня 2019р. згідно розрахунку за виданим кредитом відповідач має 22481,31 грн. заборгованості, яка складається із основної заборгованості (тіло кредиту) 4194,51 грн., проценти за користування кредитом 1482,87 грн., штраф 11770,53 грн., пеня 5033,40 грн.

Посилаючись на неналежне виконанням відповідачем умов договору, позивач просив стягнути вказану заборгованість.

Заочним рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2019р. позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 4194,51 грн. основної заборгованості (тіло кредиту) за генеральною угодою від 12 жовтня 2016р. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду в частині відмови в стягненні процентів та неустойки, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені вимог про стягнення процентів за користування кредитом і неустойки за порушення зобов`язань по його поверненню, суд виходив з того, що укладений між сторонами кредитний договір не містить умов щодо цього, а тому відсутній підстави для стягнення вказаних сум.

Проте у повній мірі погодитись з такими висновками суду неможна.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 жовтня 2016р. між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, за умовами якого банк надав позичальнику 4194,51 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 13% річних зі строком дії договору до 31 жовтня 2017р. За порушення строків погашення кредиту в п.2.2. цієї угоди передбачений штраф у розмірі 11770,53 грн. Такий розмір штрафу визначений за домовленістю між сторонами виходячи зі зменшення на цю ж суму заборгованості за попередніми двома кредитними зобов`язаннями, а саме: пеню на 9401,94 грн., штраф на 370,84 грн., проценти відповідно: 0,64 грн., 1997,11 грн. (п.п.1.1.1. п.1.1, п.п.1.2.1. п.1.2 генеральної угоди).

Згідно з розрахунком АТ КБ «Приватбанк» за період з 12 жовтня 2016р. по 17 червня 2019р. відповідач має 22481,31 грн. заборгованості, яка складається із основної заборгованості (тіла кредиту) 4194,51 грн., проценти за користування кредитом 1482,87 грн., штраф 11770,53 грн., пеня 5033,40 грн.

Рішення суду в частині стягнення з відповідача основної заборгованості (тіла кредиту) не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість в апеляційному порядку на підставі ч.1 ст.367 ЦПК.

За п.2.1. генеральної угоди позичальник взяв на себе обов`язок погашати кредитну заборгованість з 01 по 25 число кожного місяця шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 374,84 грн., яка включає в себе основну заборгованість, а також проценти за користування кредитом (1,083% в місяць).

Таким чином, висновок суду про відсутність підстав для стягнення процентів за користування кредитом є помилковим.

Однак такі вимоги є обґрунтованими частково, тому що розмір процентів банк продовжував нараховувати після 31 жовтня 2017р., тобто після закінчення строку договору, а це суперечить ст.ст.1048, 1054 ЦК, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Саме таким чином витлумачив названі норми матеріального права Верховний Суд в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Сама по собі обставина, що строк дії кредитної картки діє до липня 2020р. не має юридичного значення з огляду на умови генеральної угоди (п.2.1.), якою чітко визначено строк її дії. Більше того за даними особового рахунку позичальник після 31 жовтня 2017р. кредитних коштів від банку не отримував, а тому вважати продовженим кредитний договір на новий строк немає підстав.

Отже, з відповідача підлягає стягненню 581,63 грн. заборгованості по процентам за період з 12 жовтня 2016р. по 31 жовтня 2017р.

Також є незаконним рішення суду в частині відхилення вимог про стягнення штрафу, оскільки є доведеним факт порушення відповідачем строків повернення кредиту і такий спосіб забезпечення зобов`язання був узгоджений сторонами. А тому ці вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме в розмірі 11770,53 грн.

В той же час слід погодитись з рішенням суду в частині відхилення вимог про стягнення пені, так як такий вид забезпечення зобов`язань сторони не передбачили в генеральній угоді. Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як підставу для нарахування пені відповідачем не підписувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 12 жовтня 2016р. До того ж одночасне стягнення пені і штрафу за порушення грошового зобов`язання є подвійною юридичною відповідальністю, що неприпустимо згідно зі ст.61 Конституції.

З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення штрафу та процентів за користування кредитом в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню.

Часткове задоволення апеляційної скарги є підставою (ст.141 ЦПК) для пропорційного відшкодування позивачу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2019р. в частині вимог про стягнення штрафу, процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити нове рішення відповідно про задоволення і часткове задоволення цих вимог, а в частині судових витрат - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 11770,53 грн. штрафу, 581,63 грн. процентів за користування кредитом за генеральною угодою від 12 жовтня 2016р. та 3534,64 грн. судових витрат у зв`язку з розглядом справи в судах першої і апеляційної інстанцій.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст виготовлено 13 листопада 2019р.

Головуючий: Судді: