ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/103/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 305010000
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

та представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2018 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дату складання повного тексту не зазначено) у справі № 607/15701/17 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ), Державної казначейської служби України з участю третьої особи ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями органу державної влади,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ), Державної казначейської служби України, третя особа- ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду у сумі 15806 грн. та моральної шкоди у сумі 50000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.08.2016 року вона разом з своїм малолітнім сином ОСОБА_3 мала намір вилетіти в Республіку Італія з аеропорту м. Львів. Близько 21.05 год. у міжнародному пункті пропуску повітряного сполучення Львів відділу прикордонної служби Львів-аеропорт старшим зміни прикордонних нарядів ОСОБА_2 відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України малолітньому її сину з тих підстав, що нотаріально засвідчена згода батька дитини ОСОБА_4 від 10.08.2016 року видана незаконно.

На її обґрунтовані заперечення працівники прикордонної служби вказали, що згідно наявної інформації її чоловік ОСОБА_4 востаннє перетинав державний кордон України у 2015 році, а тому зазначений дозвіл на виїзд дитини може бути підроблений. Незважаючи на те, що чоловік надіслав їй фотокопію свого закордонного паспорта із відміткою про перетин кордону через пункт пропуску Шегині, її було знято з авіарейсу та затримано в аеропорту м. Львів до з`ясування обставин.

На протязі 3-3,5 годин вона разом із малолітнім сином знаходилась у приміщенні аеропорту, де їй не було надано можливості отримати безоплатну правову допомогу, запросити когось із родичів для допомоги із дитиною, не забезпечено їжею та водою. У неї вилучили дозвіл батька на виїзд дитини за кордон у зв`язку із чим було анульовано квитки на літак до м. Рим вартістю 3906 грн.

В подальшому вона змушена була за власний кошт повернутися до м. Тернополя, вартість поїздки склала 1200 грн. та чекати приїзду чоловіка, оскільки без його нотаріальної засвідченої згоди не могла із сином виїхати з України. Після цього їм довелося придбати квитки на автобус до м. Рим на усю сім`ю вартістю 10700 грн.

Постановою Залізничного ВП ГУН П у Львівській області від 11.11.2016 року порушене щодо неї кримінальне провадження №0003001 за фактом підроблення документів було закрите за відсутню в її діях складу кримінального правопорушення, а постановою Залізничного районного суду м. Львова від 21.07.2017 року старший зміни прикордонних нарядів військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 притягнута до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-18 КУпАП за порушення правил несення прикордонної служби.

Таким чином в результаті незаконних дій військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 їй було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 15806 грн., яка у відповідності до ст.ст. 1166, 1172, 1174 ЦК України підлягає стягненню з в/ч НОМЕР_1 за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Окрім цього в результаті неправомірних дій військовослужбовців прикордонної служби їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 50000 грн. Зазначена шкода полягає у пережитому нею стресі, коли вона з разом із маленькою дитиною без належних підстав була знята з авіарейсу, затримана на тривалий час, з нею поводились як із злочинцем, вона не мала можливості скористатись правовою допомогою та змушена була самотужки повертатись додому в м. Тернопіль. В подальшому вона витрачала свій час на неодноразові відвідування правоохоронних органів, за безпідставними звинуваченнями, консультації із юристами, змушена була збирати документи для відновлення свого правового становища. Всі ці обставини призвели до вимушених змін у її житті та житті її сім`ї, порушення звичних стосунків із близькими, її чоловік змушений був залишати роботу та повертатись до України, щоб забрати їх із сином, що в свою чергу завдавало їй додаткових страждань та хвилювань. Із врахуванням наведеного просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від18 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 9606 гривень грошового відшкодування завданої матеріальної шкоди та 10000 гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначив, що судом дано невірну оцінку доказам, а саме постанові про закриття кримінального провадження Залізничного ВП НП у Львівській області від 11.11.2016 року і постанові Залізничного районного суду міста Львова від 21.07.2017 року по справі №462/3040/17, оскільки вони не містять факту незаконності рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб органу державної влади. Вказаними постановами закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення та справу про адміністративне правопорушення відносно старшого інспектора прикордонної служби ОСОБА_2 про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КупАПу у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. На їх думку суд невірно застосував ч.4, 6 ст.82 ЦПК України та вважав, що не підлягає доказуванню факт незаконності ухваленого старшим інспектором прикордонної служби Львівського прикордонного загону Степанюк А.В. рішення від 20.08.2016 року про відмову у перетинанні України. Крім цього, суд не заслухав пояснень позивача щодо завданих їй моральних страждань та вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач в уточнених позовних вимогах просила стягнути заподіяну їй шкоду з військової частини.

Львівський прикордонний загін подав відзив на апеляційну скаргу в якому апеляційну скаргу визнав та вказав, що рішення від 20.08.2016 року про відмову в перетинанні державного кордону громадянину, який не досяг 16-річного віку позивачем не оскаржувалось, а тому є правомірним у зв`язку з цим відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. На їх думку лише у разі накладення адміністративного стягнення є доведеною вина особи, однак закриття адміністративного провадження у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення не свідчить про винність дій ОСОБА_2 .

В судовому засіданні представник апелянта та Львівського прикордонного загону підтримали апеляційну скаргу та відзив на неї.

Представник ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнав, підтримав доводи позовної заяви та додатково пояснив, що виїзд ОСОБА_1 за кордон з сином був терміновим і тому вона змушена була придбати квитки для чоловіка щоб забрав їх. Кримінальне провадження тривало з 21.08.2016 року і закрито 11.11.2016 року, яким встановлено, що ОСОБА_4 , батько малолітнього Назарія, здійснив в`їзд на територію України 07.07.2016 року та виїхав за межі України 12.08.2016 року, а відтак на момент підписання заяви на дозвіл виїзду дитини за кордон знаходився на території України. Адміністративне провадження відносно працівника прикордонної служби закрито не у зв`язку із відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення, а у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, а тому доводить вину останнього.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що 20.08.2016 року ОСОБА_1 разом із малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прямувала у м. Рим Республіка Італія та мала намір перетнути державний кордон України у міжнародному пункті пропуску для повітряного сполучення Львів з метою чого пред`явила для прикордонного контролю нотаріальну засвідчену заяву свого чоловіка ОСОБА_4 про згоду виїзд дитини за кордон.

Рішенням старшого інспектора прикордонної служби ІІ-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби Львів-аеропорт Степанюк А.В. від 20.08.2016 року відмовлено у перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав державний кордон у супроводі матері ОСОБА_1 без нотаріально посвідченої згоди батька, із приміткою, що вказана згода видана незаконно.

Постановою Залізничного ВП ГУНП У Львівській області від 11.11.2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003001 від 21.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.358 КК України за фактом пред`явлення ОСОБА_1 під час перетину державного кордону України разом із малолітнім сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , нотаріально завіреної згоди батька на виїзд дитини за кордон серії НВХ №695648 від 10.08.2016 року, яка за результатами перевірки можливо видана в незаконний спосіб, закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 21.07.2017 року встановлено наявність у діях старшого інспектора прикордонної служби 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби Львів-аеропорт Львівського прикордонного загону Степанюк А.В. складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.172-18 КупАП - порушення правил несення прикордонної служби та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

У постанові зазначено, що старший інспектор прикордонної служби ОСОБА_2 допустила порушення вимог п.1 ст.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» та відмовила у пропуску через державний кордон на виїзд з України громадянину України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в супроводі матері якою була пред`явлена законно видана нотаріально посвідчена згода батька на виїзд дитини за кордон.

В результаті ухвалення старшим інспектором прикордонної служби Львівського прикордонного загону неправомірного рішення про відмову у перетинанні державного кордону України малолітнім ОСОБА_5 за наявності у ОСОБА_1 нотаріально посвідченої згоди батька на виїзд дитини за кордон, позивач разом із малолітнім сином не змогла перетнути державний кордон та виїхати за межі України, а придбані нею квитки на авіарейс Львів-Рим на 2-х осіб загальною вартістю 3906 грн. були анульовані.

Після цього, чоловік позивача ОСОБА_4 , який на той час перебував на території Республіки Італія, змушений був повернутись в Україну, щоб забезпечити виїзд малолітнього сина разом із матір`ю за межі України. Вартість затрат на придбання квитків на автобус маршрутом Рим-Тернопіль та у зворотньому напрямку склала 5700 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з незаконності рішення інспектора прикордонної служби Львівського прикордонного загону Степанюк А.В. про відмову ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у перетинанні державного кордону України, який перетинав його у супроводі матері ОСОБА_1 за наявності в неї нотаріально посвідченої згоди батька на виїзд дитини за кордон.

Колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про Державну прикордонну службу України на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Основними функціями Державної прикордонної служби України зокрема є і здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення (ст.2 Закону).

Статтею 5 Закону України Про Державну прикордонну службу України також передбачено, що діяльність Державної прикордонної служби України провадиться на основі дотримання прав і свобод людини і громадянина. Органи, військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України зобов`язані поважати гідність людини, виявляти до неї гуманне ставлення. Неправомірне обмеження прав і свобод людини неприпустиме і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України Про прикордонний контроль прикордонний контроль здійснюється щодо осіб, які перетинають державний кордон. Статтею 7 цього Закону встановлено, що паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Порядок та правила перетинання державного кордону громадянами України встановлені Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724).

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок прийнятого старшим інспектором прикордонної служби Львівського прикордонного загону Степанюк А.В. рішення про відмову у перетинанні державного кордону України на виїзд з України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в супроводі матері ОСОБА_1 вони не змогли виїхати за кордон, в ОСОБА_1 була вилучена нотаріально посвідчена згода батька на виїзд сина за кордон, анульовані квитки. У зв`язку з необхідністю виїзду та вилученням згоди батька на виїзд, ОСОБА_4 приїжджав в Україну щоб забезпечити виїзд дитини.

Розмір заподіяної шкоди визначений судом сторонами не оспорюється.

Вина старшого інспектора прикордонної служби Львівського прикордонного загону Степанюк А.В. встановлена постановою Залізничного районного суду міста Львова від 21.07.2017 року.

Оскільки дані обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, тому відповідно до вимог передбачених ч.4 ст.82 ЦПК України вони є встановленими і доказуванню не підлягають.

Посилання на недоведеність незаконності ухваленого старшим інспектором прикордонної служби Степанюк А.В. рішення про відмову у перетині кордону та неправильне застосування судом ст. 82 ЦПК України не заслуговують уваги суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом, що підставою відмови ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у перетині кордону в супроводі матері ОСОБА_1 була незаконно видана нотаріально посвідчена згода батька на виїзд за кордон. За наслідками досудового розслідування внесеного в ЄДР досудових розслідувань на підставі повідомлення начальника Львівського прикордонного загону 21.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України встановлено, що ОСОБА_4 згідно бази даних Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України в період з 07.07.2016 року по 12.08.2016 року перебував на території України, відтак на момент підписання заяви про дозвіл на виїзд сина за кордон знаходився на території України.

Наведене спростовує доводи апелянта про законність рішення про відмову Білоусу Назарію у перетині кордону у супроводі матері.

Крім цього, постановою Залізничного районного суду міста Львова від 21.07.2017 року встановлено винність дій старшого інспектора прикордонної служби ОСОБА_2 яка незаконно відмовила Білоусу Назарію у перетині державного кордону з підстав відсутності нотаріальної згоди батька (незаконно виданої).

Та обставина, що адміністративне провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення не спростовує висновків суду про незаконність прийнятого нею рішення, оскільки вказана підстава закриття провадження не є реабілітуючою.

Не оскарження ОСОБА_1 рішення про відмову у перетині її малолітньому сину кордону за вказаних обставин не свідчить про його законність.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії(бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою - ч.6 ст.82 ЦПК України.

Отже правильним є висновок суду про доведеність факту незаконності ухваленого інспектором рішення про відмову у перетині державного кордону малолітньому Білоус Назарію, а тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм процесуального права є голослівними.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення моральної шкоди ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка зокрема може полягати і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що майнова та моральна шкода позивачці заподіяна службовою особою відповідача у справі Львівського прикордонного закону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), який відповідно до ст.6 Закону України Про Державну прикордонну службу України є правоохоронним органом спеціального призначення і входить до структури Державної прикордонної служби України, а отже є складовою частиною апарату держави, уповноважений на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями).

Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що саме відповідно до вимог передбачених ст. 1174 ЦК України шкода заподіяна позивачці повинна бути відшкодована державою Україна.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що відповідальність за заподіяну позивачці майнову та моральну шкоду повинен нести відповідач у справі ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ), а не держава Україна.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що станом на момент відкриття провадження у справі ні Державна казначейська служба України як самостійний суб`єкт правовідносин, ні його працівники не вчиняли по відношенню до позивача жодних протиправних дій, що могли б порушити його законні права та інтереси, а також призвести до заподіяння останній матеріальної і моральної шкоди.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що відшкодування шкоди заподіяної позивачці буде здійснюватись не за рахунок коштів виділених на утримання даного відповідача, а з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України казначейське ведення якого відповідно до Положення Про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 покладено саме на даного відповідача.

Таким чином, саме на Державну казначейську службу України покладається обов`язок по безспірному списанню коштів державного бюджету на підставі рішення суду.

При визначенні розміру заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що права позивача та її малолітньої дитини були грубо порушені службовими особами відповідача у справі ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), їй необхідно було докладати зусилля щодо їх поновлення і така ситуація була несподіваною і стресовою як для неї так і для її малолітньої дитини. Для захисту своїх порушених прав позивач змушена була докладати значних зусиль, змінювати звичний графік своїх справ.

Суд першої інстанції враховуючи тяжкість та тривалість перенесених позивачем моральних страждань у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї посадової особи органу державної влади, вимушені зміни, які настали у її житті та житті її сім`ї, порушення нормальних життєвих зв`язків та необхідність захищати свої права у судовому порядку, вірно визначив розмір заподіяної їй моральної шкоди у сумі 10000 гривень.

Доводи апелянта про те, що суд вийшов за межі позовних вимог апеляційний суд не приймає до уваги оскільки ОСОБА_1 відповідачем у справі зазначила також і Державну казначейську службу України та просила стягнути заподіяну їй шкоду на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі не вбачає.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне судові витрати покласти на сторони в межах понесених ним витрат.

Апеляційний суд, керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2018 року залишити без змін

Судові витрати покласти на сторони в межах понесених ним витрат

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 01 березня 2019 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді Б.О.Гірський

М.В.Ходоровський