Єдиний унікальний номер: 448/1439/19
Провадження № 2/448/706/19
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

02.12.2019 року Мостиський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді - Кічака Ю.В.,

при секретарі судових засідань - Керницькій Л.М.

представника позивача - адвоката Каралюса Л.М.

відповідачки - ОСОБА_1

та представника третьої особи - Онохової О.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Мостиська районна державна адміністрація Львівської області як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 04.09.2008р. між ним та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №9. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що спільне життя з відповідачкою ОСОБА_1 не склалося та поступово погіршувалося через різні погляди на шлюб та сім`ю, вирішення сімейних та побутових питань. З цього приводу між ними постійно виникали непорозуміння та сварки, які призвели до втрати почуття поваги та довіри один до одного, що і стало причиною розпаду їхньої сім`ї.

Стверджує, що проживають з відповідачкою окремо, не підтримують з нею подружніх відносин. Вважає, що примирення між ними неможливе.

Вказує, що їх малолітня дочка ОСОБА_5 більш прихильна до нього та проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , проте згоди щодо визначення місця проживання дитини і передачі такої на його (позивача) піклування та виховання з відповідачкою ОСОБА_1 не досягнуто.

Вважає, що подальше проживання дочки ОСОБА_5 саме разом з ним, позивачем, сприятиме в повній мірі інтересам дитини та її розвитку, оскільки він працевлаштований, має можливість забезпечити дочці належні умови проживання та займатися її вихованням. Крім того, стверджує, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування дочки з відповідачкою ОСОБА_1 .

З огляду на наведені обставини, просить суд розірвати шлюб між ним, позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 , а також визначити місце проживання малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити її для подальшого виховання та утримання разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Вимог про стягнення судових витрат позивач не заявляв.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Каралюс Л.М. позовні вимоги підтримав, вказав, що його довіритель ОСОБА_2 на примирення з ОСОБА_1 не згідний. Понесені позивачем судові витрати просить залишити за ним.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов визнала. Підтвердила ті обставини, на які у позовній заяві покликався позивач ОСОБА_2 . Вважає, що подальше підтримання подружніх відносин з позивачем є неможливим, а тому наполягає на розірванні шлюбу між ними. Також зазначила, що не заперечує, щоб після розірвання шлюбу їхня дочка ОСОБА_5 проживала саме разом з позивачем та перебувала на його вихованні і утриманні.

Представник третьої особи - Мостиської районної державної адміністрації Львівської області як органу опіки та піклування в судовому засіданні вказала, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишення її для подальшого виховання та утримання саме разом з ним в АДРЕСА_1 . Ствердила, що органом опіки та піклування встановлено і подано відповідний висновок, що ОСОБА_2 має постійне місце праці, де характеризується позитивно, такий піклується про дочку, через що виявлена прихильність дитини до батька та бажання проживати саме разом з ним; батько відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків; додержується інтересів дитини; має упорядковане житлове приміщення, стабільний дохід, створив належні умови для виховання, розвитку, навчання та відпочинку дитини. Вважає, що визначення місця проживання дитини з одним із батьків не відбивається на батьківських правах іншого із батьків.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 4 вересня 2008 року, який зареєстрований виконавчим комітетом Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис за №9. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Між сторонами постійно виникають непорозуміння через протилежні погляди на шлюб та уклад в сім`ї, відсутнє взаєморозуміння. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, їх шлюб існує формально, збереження сім`ї неможливе, сімейно-шлюбні відносини між подружжям не підтримуються протягом тривалого часу, позивач не бажає зберегти шлюб та наполягає на розірванні такого, відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються: поясненнями відповідачки ОСОБА_1 ; свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.09.2008 року; копією свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копією свідоцтва про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; довідками про склад сім`ї сторін; копіями паспортів сторін; іншими матеріалами справи.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Таким чином, виходячи з фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, враховуючи інші обставини життя подружжя та їх твердження про неможливість подальшого підтримування подружніх відносин, беручи до уваги те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, суд вважає, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , залишення її для подальшого виховання та утримання разом з батьком ОСОБА_2 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

На даний час малолітня дочка сторін - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - проживає разом з батьком - позивачем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 проживає за іншою адресою та така у судовому засіданні надала згоду на визначення місця проживання дочки ОСОБА_5 , в тому числі на залишення дитини для її подальшого виховання та утримання разом з батьком ОСОБА_2 .

У відповідності до вимог ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до вимог ст.ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, право залучати до виховання інших осіб обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на безперешкодне спілкування з дитиною.

Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх батьківських обов`язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той а батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, який проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно п.7 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.8 ст.7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право і рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність з створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналогічна правова позиція, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б найкращим інтересам неповнолітніх, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Згідно висновку Мостиської РДА Львівської області як органу опіки та піклування № 02-29/1505 від 29.11.2019 року після розірвання шлюбу між сторонами визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Також зазначеним висновком встановлено що проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком буде відповідати інтересам самої дитини, оскільки батько має постійне місце праці, де характеризується позитивно та його робочий час дозволяє займатись дочкою; такий отримує стабільний дохід та має можливість утримувати дочку; батько піклується про дочку, через що виявлена прихильність та довіра дитини до батька; відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків; додержується інтересів дитини; має упорядковане житлове приміщення; створив належні умови для виховання, розвитку, навчання та відпочинку дитини; усвідомлює відповідальність щодо належного утримання та виховання дочки ОСОБА_5 .

Узагальнюючи, зокрема беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такий є працездатним, має постійне місце праці та стабільний регулярний дохід, мешкає в належних для проживання та виховання дитини умовах, наполягає на реалізації свого права доглядати, утримувати та піклуватись дочкою, має можливість та бажання займатись її вихованням, про що свідчить даний позов до суду, сторони в судовому засіданні досягли згоди щодо місця проживання дитини - за місцем проживання батька, обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини за вказаною адресою та передачі її на виховання та утримання батьку не встановлено, суд з урахуванням думки представника органу опіки та піклування, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ( ОСОБА_3 ), залишення її для подальшого виховання та утримання разом з батьком - позивачем ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Таким чином, визначаючи місце проживання малолітньої ОСОБА_5 з батьком, позивачем по справі, суд не позбавляє матері, відповідачки по справі, права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь у її вихованні.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги позивача ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо понесених позивачем судових витрат, то такі з урахуванням думки сторони позивача слід залишити за ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206, ст.ст.258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Мостиська районна державна адміністрація Львівської області як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 4 вересня 2008 року виконавчим комітетом Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №9.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити її для подальшого виховання та утримання разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , уродженець, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , уродженка с.Старява Мостиського району Львівської області, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа - Мостиська районна державна адміністрація Львівської області як орган опіки та піклування, місцезнаходження: м.Мостиська, вул.Грушевського, 22 Львівської області.

Суддя підпис Ю.В.Кічак

З оригіналом згідно:

Суддя Ю.В.Кічак

Рішення набрало законної сили «___» ______________ 20 р.

Суддя Ю.В.Кічак