Справа № 351/1730/18
Провадження № 22-ц/4808/187/19
Головуючий у 1 інстанції Собко В. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: представників апелянта - ОСОБА_1, та ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Снятинської кредитної спілки до ОСОБА_3 про стягнення боргу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2018 року у складі судді Собка В.М.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року представник Снятинської кредитної спілки звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що між Снятинською кредитною спілкою і ОСОБА_4 (батьком відповідача) 27 серпня 2013 року укладено Кредитний договір №521 за умовами якого ОСОБА_4 одержав у кредитній спілці 15000 гривень кредиту строком на 24 місяці, зі сплатою 44% річних за користування згідно графіка розрахунків. Цього ж дня із ОСОБА_4 укладено договір поруки та договір застави майна, згідно якого останній для забезпечення кредиту передав у заставу рухоме майно.

2 квітня 2014 року позичальник ОСОБА_4 помер. На день його смерті заборгованість погашено частково у розмірі 8040 гривень, а залишок заборгованості становить 10539,62 гривень.

Згідно постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2018 року встановлено, що ОСОБА_3, дочка ОСОБА_4, на день його смерті проживала із батьком і була зареєстрована у його господарстві, від права на спадщину не відмовилась, тому відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, тому є правонаступником усіх прав і обов'язків померлого ОСОБА_4

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за кредитним договором у розмірі 13984,62 гривень, яка складається із 10361,33 гривень основна сума позики, 178,29 гривень відсотки за користування кредитом і 3445 гривень витрати на досудове врегулювання спору та стягнути судові витрати.

Відповідач подала відзив на позов, у якому просила у позові відмовити.

Зазначила, що на день смерті батька вона була ще неповнолітньою і не мала права успадковувати майно та борги батька, крім того, на день смерті батька вона не проживала разом із ним, а проживала за іншою адресою, оскільки суд визнав її матір такою, що втартила право на користування житловим приміщенням у господарстві ОСОБА_4, мати була знята із реєстрації у цьому господарстві, зареєструвалась у господарстві своїх батьків по вул. І.Франка, 41 у с. Трофанівка Снятиського району. До нотарільної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно не зверталась. Вважала, що не може бути відповідачем у цій справі, оскільки не є спадкоємцем і майно батька не успадковувала.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто ОСОБА_3 на користь Снятинської кредитної спілки борг за кредитним договором №521 від 27.08.2013 у розмірі 13984,62 гривень, який складається із 10361,33 гривень основна сума позики, 178,29 гривень відсотки за користування кредитом і 3445 грн. витрати на досудове врегулювання спору на п/р 8001 у Івано-Франківській філії АТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з відповідача в користь позивача судовий збір в сумі 1762 гривень на той же рахунок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що на день смерті батька була неповнолітньою, в силу закону не могла подавати заяву про прийняття спадщини, отримувати свідоцтво про право на спадщину, тому не є спадкоємцем. Суд безпідставно взяв до уваги як доказ прийняття спадщини довідку Балинцівської сільської ради №828 від 15 червня 2016 року про склад сімї спадкодавця, оскільки така довідка видана без урахування рішення Снятинського районного суду від 18 травня 2011 року, яким її маму визнано такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у господарстві спадкодавця (вул.Спортивна, 7 у с. Трофанівки) і на цій підставі була знята з реєстрації у цьому будинку і прописана у будинку своєї матері по вул.Франка, 41, куди перейшла жити і вона. Ця довідка видана з порушенням Конституції України та Закону України «Про захист персональних даних», тому суд не повинен був брати її до уваги.

Вважає, що спадкоємцем є її матір, яка на день смерті свого чоловіка, перебувала з ним у законному шлюбі, тому саме вона повинна бути відповідачем у даній справі.

Вказує, що позивач недостатньо обґрунтував суму боргу, оскільки не долучив прибутковий касавий ордер на суму, яку сплатив її батько.

Суд стягнув витрати на досудове врегулювання спору в розмірі 3445 гривень за відсутності бухгалтерських документів і відомостей про те кому ці кошти сплачені.

Стверджує, що позов предявлено після спливу трирічного строку позовної давності, оскільки з часу предявлення претензії (згідно тверджень позивача) до часу предявлення позову минуло чотири роки. Апелянт просить застосувати у цій справі позовну давність.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджує, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, зазначає, що відповідач як неповнолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину, і є належним відповідачем, довідка від 15.06.2016 Блинцівської сільської ради є належним доказом проживання відповідача разом з батьком ОСОБА_4 на день смерті останнього і видана на виконання ухвали суду від 03 червня 2016 року, решта обставин, викладених в апеляційній скарзі є надуманими, не відповідають чинному законодавству і не заслуговують на увагу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представників апелянта, які доводи апеляційної скарги підтримали, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов Снятинської кредитної спілки про стягнення боргу за кредитним договором, укладеним із позичальником ОСОБА_4, який помер, з його дочки відповідача у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прийняла спадщину після смерті свого батька, тому є правонаступником усіх прав і обовязків свого батька, зокрема, і обовязку сплатити борг за кредитним договором у розмірі 13984,62 гривень, який складається із 10361,33 гривень основна сума позики, 178,29 гривень відсотки за користування кредитом і 3445 грн. витрати на досудове врегулювання спору

Однак повністю погодитись із таким висновком не можна, оскільки суд першої інстанції неправильно визначив розмір заборгованості за кредитним договором та відповідно до цього розміру пропорційно повинні бути перераховані судові витрати.

Судом встановлено, що між Снятинською кредитною спілкою і ОСОБА_4 (батьком відповідача ОСОБА_3Я.) 27 серпня 2013 року укладено Кредитний договір №521, за умовами якого ОСОБА_4 одержав у кредитній спілці 15000 гривень кредиту строком на 24 місяці, зі сплатою 44% річних за користування згідно графіка розрахунків (а.с. 3).

Цього ж дня між Снятинською кредитною спілкою (кредитором) та ОСОБА_4 (позичальником) і ОСОБА_5 (поручителем) укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобовязався солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобовязань позичальника (а.с. 4).

2 квітня 2014 року позичальник ОСОБА_4 помер. На день смерті позичальника заборгованість погашено частково у розмірі 8040 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості та копіями прибуткових касових ордерів, наданих представником позивача та прийнятих судом апеляційної інстанції з метою перевірки доводів апеляційної скарги, оскільки у суді першої інстанції не було необхідності подання вказаних документів.

Тому, не заслуговують на увагу доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що позивач недостатньо обґрунтував суму боргу, оскільки не долучив прибутковий касавий ордер на суму, яку сплатив її батько.

Залишок заборгованості по кредитному договору, укладеному із ОСОБА_4, становить 10539,62 гривень, що складається із 10361,33 гривень основної суми позики і 178,29 гривень процентів за користування кредитом, нарахованих на день смерті позичальника ОСОБА_4. Вказана заборгованість підтверджується розрахунком заборгованості і не спростована відповідачем.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 стверджує, що спадщину після смерті батька ОСОБА_4 не прийняла, оскільки на день смерті батька була неповнолітньою, в силу закону не могла подавати заяву про прийняття спадщини, отримувати свідоцтво про право на спадщину, тому не є спадкоємцем. Оцінюючи такі доводи апелянта суд виходить із наступного.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, а відповідно до ч.3 цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційний суд Івано-Франківської області у постанові від 18.06.2018 року, розглядаючи справу за позовом Снятинської кредитної спілки до ОСОБА_4, ОСОБА_3Я.(також відповідача по цій справі) про звернення стягнення на спадкове майно (а.с. 7-9) встановив факт, що ОСОБА_3 проживала разом із спадкодавцем на день його смерті та відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.

Тому суд першої інстанції вірно вважав, що встановленим судом факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті батька, доказуванню не підлягає.

Окрім того, відповідно до ч. 4 статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент відкриття спадщини 02.04.2014 року була неповнолітньою, тому в силу вимог зазначеної норми вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька.

Не має правового значення посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно взяв до уваги як доказ прийняття спадщини довідку Балинцівської сільської ради №828 від 15 червня 2016 року про склад сімї спадкодавця. Навіть якщо припустити, що відповідач не прийняла спадщину, оскільки не проживала разом із спадкодавцем на день його смерті (хоча Апеляційний суд Івано-Франківської області у постанові від 18.06.2018 року встановив такий факт і це рішення набрало законної сили, тому вказаний факт в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню), то відповідач прийняла спадщину в силу вимог ч. 4 статті 1268 ЦК України, оскільки була неповнолітньою на день смерті спадкодавця. Судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.1273 ЦК України не скористалася своїм правом на відмову від спадщини, від спадщини після смерті батька не відмовилась.

Доводи, викладені апелянтом в скарзі про те, що спадкоємцем є її матір, яка на день смерті свого чоловіка (спадкодавця) перебувала з ним у законному шлюбі, тому саме вона повинна бути відповідачем уданій справі, нічим не підтверджені, грунтуються на припущеннях. Крім того, рішенням Снятинського районного суду від 18 травня 2011 року (а.с. 22) матір апелянта визнано такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у господарстві спадкодавця (вул.Спортивна, 7 у с. Трофанівки) і на цій підставі вона була знята з реєстрації у цьому будинку і, як зазначає апелянт, прописана у будинку її бабусі. Для того, щоб прийняти спадщину матір апелянта, яка постійно не проживала із спадкодавцем, повинна була на підставі ч. 1 ст. ст. 1269 ЦК України подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а будь-які докази цього в матеріалах справи відсутні.

Апелянт в апеляційній скарзі також посилається на те, що позов предявлено після спливу трирічного строку позовної давності, оскільки з часу предявлення претензії (згідно тверджень позивача) до часу предявлення позову минуло чотири роки, просить застосувати у цій справі позовну давність.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом заява про застосування позовної давності має бути подана відповідачем у суді першої інстанції, однак відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції жодного разу у своїх запереченнях не посилалась на цю обставину. Крім того, судом із кредитного договору встановлено, що сторони у договір збільшили строк позовної давності до пяти років.

Тому доводи апелянта про застосування позовної давності не заслуговують на увагу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач є правонаступником усіх прав і обовязків її батька ОСОБА_4, зокрема і обовязку сплатити борг (основну суму заборгованості та проценти за кредитним договором) не сплачений її батьком за кредитним договором.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що спадкодавець володів нерухомим майном (господарством по вул.Спортивна, 7 с.Трофанівка), яке хоча і не оформлене у встановленому законом порядку, однак відповідач його успадкувала і сума вказаного нерухомого майно очевидно перевищує суму заборгованості спадкодавця. Крім цього у мотивувальній частині постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.06.2018 року зазначено, що за спадкодавцем ОСОБА_4 зареєстровано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Тернопільська область, м.Чортків, вул.Росляка М., будинок 6.

За таких обставин суд вважає, що не буде порушено положення ч. 1 ст. 1282 ЦК України, яким передбачено, що спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

З огляду на викладене, рішення в частині стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 10539,62 гривень, що складається із 10361,33 гривень основної суми позики і 178,29 гривень процентів за користування кредитом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим не можна погодитись із висновком суду про стягнення з відповідача в користь позивача витрат на досудове врегулювання спору в розмірі 3445 гривень.

Ні у позовній заяві, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не зазначив, що входить до таких витрат, сума таких витрат нічим не підтверджена.

Тільки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, позивач подав розрахунок витрат по врегулюванню спору, із якого видно, що витрати в розмірі 3445 гривень складаються із судового збору сплаченого при розгляді іншої судової справи за подання позову та апеляційної скарги, у задоволенні яких було відмовлено за недоведеністю. Нормами матеріального права не передбачено у даному випадку повернення витрат по врегулюванню спору за рахунок відповідача і не передбачено цього договірними відносинами між сторонами.

Відповідно до ст. 265 ЦПК України суд у рішенні розподіляє судові витрати.

Таким чином, оскільки суд у рішенні розподіляє судові витрати за результатами розгляду справи, то судовий збір сплачений по іншій судовій справі не може розглядатися як витрати по врегулюванню спору у цій справі, підстави для стягнення таких витрат у цій справі відсутні. Крім того, такі кошти не є боргом спадкодавця.

Тому суд першої інстанції необгрунтовано стягнув з відповідача в користь позивача витрати на досудове врегулювання спору в розмірі 3445 гривень, тому на цю суму необхідно зменшити стягнуту судом суму кредитної заборгованості і стягнути з відповідача в користь позивача 10539 гривень 62 копійки, що складається із 10361,33 гривень основної суми позики і 178,29 гривень процентів за користування кредитом, нарахованих на день смерті позичальника ОСОБА_4. Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_3 і позов Снятинської кредитної спілки необхідно задовольнити частково.

Враховуючи зміну рішення в частині зменшення заборгованості, суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 зазначеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати, понесені сторонами у зв'язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції необхідно розподілити таким чином.

Позовні вимоги задоволені частково, а саме: у розмірі 75,36 % (10539,62 х 100 : 13984,62). А тому судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у пропорційному розмірі 1327,84 гривень (1762 х 75,36 %) необхідно покласти на ОСОБА_3

Відповідно судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції у пропорційному розмірі - 651,24 гривні (2643 гривні - (2643 гривні х 75,36%) : 100%) необхідно покласти на Снятинську кредитну спілку.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У зв'язку з тим, що при розподілі судових витрат на ОСОБА_3 покладено більшу суму судових витрат, різниця судових витрат у розмірі 676,60 гривень (1327,84-651,24) має бути стягнута з ОСОБА_3 на користь Снятинської кредитної спілки. Тому рішення суду в частині стягнення судового збору також необхідно змінити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Снятинської кредитної спілки заборгованості за кредитним договором в сумі 13984,62 гривень та 1762 гривень судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, с. Трофанівка, вул. Спортивна, 7 Снятинського району Івано-Франківської області) на користь Снятинської кредитної спілки (код за , м. Снятин, вул. Шевченка, 101 В Івано-Франківської області) борг за кредитним договором №521 від 27 серпня 2013 року у розмірі 10539 гривень 62 копійки, що складається із 10361,33 гривень основної суми позики і 178,29 гривень процентів за користування кредитом, нарахованих на день смерті позичальника ОСОБА_4, та судові витрати у розмірі 676 гривень 60 копійок, а всього 11216 гривень 22 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Л.В. Василишин

ОСОБА_6