ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/5587/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: Чернівецька міська рада, виконавчий комітет Чернівецької міської ради,

третя особа: ОСОБА_4,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та виконавчого комітету Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Смотрицького В.Г., повний текст якого виготовлено 29 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до виконавчого комітету Чернівецької міської ради та Чернівецької міської ради про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням та посилались на те, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 (колишня вул. Фрунзе) в м. Чернівці. Квартири №1 та №2 в цьому будинку на час виникнення спірних правовідносин належали ОСОБА_4 У будинку також є приміщення спільного користування, зокрема: приміщення горищного простору.

Пунктом 1.21. рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23.08.2011 року №501/14 «Про надання громадянам містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок та внесення змін в деякі рішення виконавчого комітету» ОСОБА_4 надано містобудівні умови і обмеження забудови земельних ділянок на реконструкцію власних квартир №1 та №2 загальною площею 108,30 кв.м. з надбудовою орієнтовною площею 40,00 кв.м. в будинку №22 по вул.Аксенина м. Чернівці.

В подальшому п.1.21. рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23.08.2011 року №501/14 постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 05.07.2013 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого

Провадження №22-ц/822/152-156/19 Категорія 30

адміністративного суду України від 18.06.2015 року, визнано протиправним та скасовано. Крім того, вказаний пункт рішення скасовано і рішенням виконавчого комітету від 22.09.2015 року №534/18.

Внаслідок проведеної ОСОБА_4 реконструкції квартир №1 та №2 у зазначеному в будинку №22 по вул. Аксенина в м. Чернівці їм завдано майнової та моральної шкоди, що виражена у майнових витратах, спричинених руйнуванням квартири №3, грошових затратах на приведення будинку в попередній стан, душевних стражданнях, погіршення стану здоровя, необхідністю участі у судових засіданнях та витратах на правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади.

Уточнивши позовні вимоги позивачі просили стягнути з виконавчого комітету Чернівецької міської ради на свою користь майнову шкоду на загальну суму 103 198,64 грн., що складається з: 91637,24 грн. - вартість ремонтно-відновлювальних робіт; 621,11 грн. - вартість придбаних білетів для участі в судових засіданнях; 80,29 грн. судовий збір для розгляду справи у Вищому адміністративному суді України; 10 860 грн. витрати на правову допомогу; а також стягнути з Чернівецької міської ради та виконавчого комітету Чернівецької міської ради моральну шкоду в розмірі по 37 500 грн. з кожного відповідача на кожного позивача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з виконавчого комітету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 3028,19 грн.

Стягнуто з виконавчого комітету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій вказують, що судом при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та не вірно застосовано норми матеріального права.

Зазначають, що суд в порушення вимог ч.1-3 ст.89 ЦПК України не надав належної оцінки висновку будівельно-технічної експертизи №110 від 06.02.2014 року, в якому засвідчено, що внаслідок незаконного п.1.21 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради було зруйновано частину спірного будинку, та не дослідив висновок додаткової будівельно-технічної експертизи №427 від 19.07.2016 року, яким визначено вартість ремонтно-відновлювальних робіт.

Також посилається на те, що безпосередній причинний зв'язок між незаконним рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради і порушенням прав власності позивачки зі всіма подальшими негативними наслідками було встановлено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2015 року.

На підставі наведеного просять рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з виконавчого комітету Чернівецької міської ради на користь позивачів скасувати та ухвалити нове, яким стягнути на їх користь 91 637,24 грн.

Також, не погоджуючись з рішенням суду виконавчий комітет Чернівецької міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації (в даному випадку місцевого рівня) при звернені зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації, вичерпний перелік якої не передбачає згоди сусідів, інших осіб чи перевірки фактичного стану власності. При цьому, підставою відмови в наданні містобудівних умов та обмежень є, зокрема, невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні, тобто, така невідповідність встановлюється на стадії надання містобудівних умов та обмежень. Невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва обєкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.

Окремо взяті містобудівні умови та обмеження не дають підстав для здійснення заходів з реконструкції обєкта містобудування, а є підставою для розробки проектної документації відповідно до завдання на проектування з дотриманням державних стандартів, будівельних норм та правил.

Зазначає, що відповідно до ст.34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції 2011 року, на час прийняття виконавчим комітетом оскаржуваного рішення) право на виконання будівельних робіт виникає у Забудовника не після отримання містобудівних умов і обмежень, а тільки після реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт. Зазначене підтверджує відсутність причинно-наслідкового звязку між прийняттям виконавчим комітетом оскаржуваного рішення та збитками, нанесеними позивачам внаслідок виконання будівельних робіт.

Отже, для проведення реконструкції квартир ОСОБА_4 необхідно було отримати вихідні дані на проектування, в т.ч. і містобудівні умови та обмеження, розробити проектну документацію, отримати (зареєструвати) документ, що надає право на виконання будівельних робіт, виконати будівельні роботи відповідно до державних стандартів, будівельних норм і правил.

Також, посилається на те, що суд вірно дійшов висновку про відсутність безпосереднього причинного звязку між рішенням №501/4 від 23.08.2011 року та фактичним станом квартири позивачів після реконструкції квартири №1 та №2, однак помилково задовольнив вимоги про стягнення моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 виконавчий комітет Чернівецької міської ради просить останню залишити без задоволення, оскільки вона є необґрунтованою, а вимоги викладені в ній не відповідають чинному законодавству.

ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 вважає останню необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

У залученні відзиву ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на апеляційну скаргу виконавчого комітету Чернівецької міської ради відмовлено у звязку з порушенням порядку його подання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга виконавчого комітету Чернівецької міської ради задоволенню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення з відповідачів на користь позивачів матеріальної шкоди, суд зазначив, що за відсутності безпосереднього причинного звязку між рішенням від 23.08.2011 №501/14 та фактичним станом квартири АДРЕСА_1 (вул. Фрунзе) м. Чернівці відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст.1173 ЦК України щодо відшкодування майнової шкоди. Відмовляючи в задоволенні вимоги щодо компенсації витрат в межах розгляду адміністративної справи суд вказав, що розподіл судових витрат, повязаних з розглядом справи, повинен здійснювати суд, який розглядає справу, відповідно до процесуального закону на момент ухвалення рішення.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується.

Однак, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивачів моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що дії виконавчого комітету Чернівецької міської ради в частині прийняття рішення від 23.08.2011 року №501/14 призвели до порушення нормальних життєвих звязків позивачів та до погіршення стану здоровя, що зумовило позивачів вживати додаткові зусилля для організації свого життя, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

З таким висновком суду колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.09.2005 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 (колишня вул.Фрунзе) в м. Чернівці на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.08.2005 року, а витягу про державну реєстрацію прав від 28.04.2011 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08.04.2011 року є власниками по 1/3 кожен вказаної квартири (а.с.17, 18 т.1).

Власником квартир №1 та №2 в буд.№22 по вул. Аксенина в м. Чернівці на час виникнення спірних правовідносин був ОСОБА_4 згідно договорів купівлі-продажу квартири від 20.08.2004 року та 11.10.2004 року (а.с.101, 102 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.10.2008 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 18.02.2009 року та ухвалою Верховного Суду України, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист права власності шляхом заборони дій, які порушують права власника, знесення самочинного будівництва відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено, поділено приміщення у будинку №22 по вул. Аксенина (вул. Фрунзе) м. Чернівці та визнано за сторонами право власності на ці приміщення, в тому числі і на частину приміщення горища площею 30,9 кв.м. та 18.2 кв.м. відповідно (а.с.90-96 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Чернівці ради від 24.01.2007 року №7/1 ОСОБА_4 відмовлено у наданні дозволу на реконструкцію квартири (а.с.82 т.1), однак постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.04.2007 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2007 року (а.с.83-87 т.1), адміністративний позов ОСОБА_4 до виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Чернівці ради задоволено частково, рішення від 24.01.2007 року №7/1, яким йому було відмовлено у наданні дозволу на реконструкцію квартири, скасовано та зобовязано виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Чернівці ради розглянути питання щодо надання дозволу ОСОБА_4 на реконструкцію квартир у відповідності до робочого плану проекту та технічного завдання.

Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Чернівці ради від 17.10.2007 року №168/10 дозволено ОСОБА_4 виконати за власний рахунок реконструкцію квартир №1 та №2 в будинку №22 по вулиці Аксенина (колишня вулиця Фрунзе) м. Чернівці з метою обєднання двох квартир в одну (а.с.88-89 т.1).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.10.2010 року залишено без змін постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.04.2009 року, якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Шевченківської районної в м. Чернівці ради, виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Чернівці ради про визнання незаконним рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради у місті Чернівцях від 17.10.2007 року №168/10 в частині надання дозволу ОСОБА_4 виконати за власний рахунок реконструкцію квартир №1 та №2 в будинку №22 по вул. Аксенина (вул. Фрунзе) в м. Чернівці (а.с.97-99).

Відповідно до п.1.21. рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради «Про надання громадянам містобудівних умов і обмежень забудов земельних ділянок та внесення змін в деякі рішення виконавчого комітету» від 23.08.2011 року №501/14 ОСОБА_4 надано містобудівні умови і обмеження на реконструкцію власних квартир №1 та №2 загальною площею 108,30 кв.м. з надбудовою орієнтовною площею 40,00 кв.м. в будинку №22 по вул. Фрунзе згідно з додатком. Пунктом 6 вказаного рішення визначено, що воно дає право на отримання інших вихідних даних на проектування обєкта містобудування та здійснення проектно-вишукувальних робіт у порядку, визначеному законодавством (а.с.108-110 т.1).

Згідно з п.п.7.1, 7.2, 7.3 рішення від 23.08.2011 року №501/14 субєктів містобудування, в т.ч. і ОСОБА_4, зобовязано при проектуванні і здійсненні будівництва обєкта містобудування дотримуватися містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, розробити в ліцензованій проектній організації проектну документацію на будівництво обєкта містобудування згідно з вихідними даними на проектування з дотриманням вимог державних стандартів, норм і правил, затвердити її в установленому законом порядку, приступити до виконання будівельних (підготовчих) робіт після реєстрації декларації про початок будівельних (підготовчих) робіт щодо обєктів, які належать до І, ІІ і ІІІ категорії складності.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 05.07.2013 року по справі №2а/2470/3473/11, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2015 року (а.с.28-32, 36-38), визнано протиправним та скасовано п.1.21 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради «Про надання громадянам містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок та внесення змін в деякі рішення виконавчого комітету» від 23.08.2011 року №501/14.

Вказаними судовими рішеннями встановлено те, що виконавчий комітет, приймаючи рішення не взяв до уваги фактичний стан щодо права власності співвласників будинку у частині користування належним їй майном, що призвело до порушення права власності інших співвласників будинку у частині користування належним їм майном.

Відповідно до висновку судової додаткової будівельно-технічної експертизи від 19.07.2016 року №472 (а.с.47-55 т.1) вартість ремонтно-відновлювальних робіт, які необхідно провести в приміщеннях квартири №3, мансарди та підвалу в житловому будинку №22 по в м. Чернівці, для усунення наявних пошкоджень конструктивних елементів, які виникли внаслідок перепланування власником квартир №1 та №2, становить 91 637,24 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що головним інспектором Управління ДАБІ у Чернівецькій області від 24.11.2015 року ОСОБА_4 винесено припис, яким встановлено, що проектна документація «Перепланування квартир №1», «Реконструкція власних квартир №1 та №2» по вул. ОСОБА_5 (вул.Фрунзе), 22 м. Чернівці не пройшла експертизу, яка є обовязковою в установленому законодавством порядку, що є порушенням п.2 ч.4 ст.31 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.3 ч.10 постанови КМУ №560 «Про затвердження порядку затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи», а також замовником будівництва зазначено недостовірні дані у поданій декларації про початок виконання будівельних робіт чим також порушено вимоги ч.8 ст.36, ч.2 ст.39 зазначеного вище Закону.

У приписі вимагалося вжити заходів для усунення порушень містобудівного законодавства на зазначеному обєкті в термін до 24.01.2016 року (а.с.151-153 т.1).

Вказані обставини сторонами визнаються та докази на їх спростування не подавалися.

В силу ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у ст.13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.4 ст.357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Частинами 1 та 2 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності врегульовано ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закону) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Пунктом 8 ч.1 ст.1 Закону вказано, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до обєктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з ч.5 ст.26 Закону проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Частиною 3 ст.29 Закону передбачено, що основними складовими вихідних даних є: містобудівні умови та обмеження; завдання на проектування, що визначають обґрунтовані вимоги замовника до планувальних, архітектурних, інженерних і технологічних рішень та властивостей обєкта містобудування, його основних параметрів, вартості та організації його будівництва і складаються з урахуванням містобудівних умов та обмежень, технічних умов.

Відповідно до ч.ч.4, 6 ст.29 Закону містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі. Рішення про відмову у видачі вихідних даних приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Згідно з ч.ч.8, 9 ст.29 Закону до містобудівних умов та обмежень можуть включатися вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень. Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року №109 затверджено Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст.

Відповідно до п.п.2.2, 2.4 Порядку №109 для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовником додаються: засвідчена в установленому порядку копія документа про право власності (користування) земельною ділянкою; ситуаційний план (схема) щодо місцезнаходження земельної ділянки (у довільній формі); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; кадастрова довідка з містобудівного кадастру (у разі наявності); черговий кадастровий план (витяг із земельного кадастру - за умови відсутності містобудівного кадастру); фото фіксація земельної ділянки (з оточенням); містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками запланованого обєкта будівництва. Підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Згідно зі ст.ст.1, 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, проект - документація для будівництва обєктів архітектури, що складається з креслень, графічних і текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків, які визначають містобудівні, обємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні рішення, вартісні показники конкретного обєкта архітектури, та відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

За приписами п.п.2, 3 ст.34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» змовник має право виконувати будівельні роботи після: реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо обєктів будівництва, що належать до I-III категорій складності; видачі замовнику відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо обєктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності.

Отже, повноваженнями щодо здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, органи з питань містобудування та архітектури сільських, селищних, міських рад на час виникнення спірних правовідносин ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» наділені не були.

Даючи правову оцінку викладеному суд першої інстанції обгрутовано дійшов висновку, що процес будівництва (нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту) являє собою комплекс послідовних заходів, що включають: отримання вихідних даних, складовою яких є містобудівні умови та обмеження; підготовку та затвердження на основі завдання на проектування і містобудівних умов проектної документації з дотриманням державних стандартів, будівельних норм і правил; отримання (реєстрації) документа, що дає право на виконання будівельних робіт; безпосереднє виконання будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта.

Містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для будівництва. Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва, дотримання яких є обовязковим для всіх субєктів містобудівної діяльності.

Містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації (в даному випадку місцевого рівня) при зверненні зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації, вичерпний перелік якої не передбачає згоди сусідів, інших осіб чи перевірки фактичного стану власності. При цьому, підставою відмови в наданні містобудівних умов та обмежень є, зокрема, невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні, тобто така невідповідність встановлюється на стадії надання містобудівних умов та обмежень. Невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва обєкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.

Окремо взяті містобудівні умови та обмеження не дають підстав для здійснення заходів з реконструкції обєкта містобудування, а є підставою для розробки проектної документації відповідно до завдання на проектування з дотриманням державних стандартів, будівельних норм і правил.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Під причинним звязком між протиправним діянням і шкодою звичайно розуміють такий обєктивно існуючий взаємозвязок між явищами, при якому одне з них з неодмінно породжує інше.

Отже, визначення причинного зв'язку як умови деліктної відповідальності є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Оскільки містобудівні умови та обмеження є лише вихідними даними до потенційно проектованого обєкта будівництва (реконструкції), а подальше проектування та виконання будівельних робіт повинно здійснюватись з дотриманням державних стандартів, будівельних норм і правил та без порушень прав інших співвласників будинку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність безпосереднього причинного звязку між рішенням від 23.08.2011 року №501/14 та фактичним станом квартири №3 після реконструкції квартир №1 та №2, що відображено у висновках будівельно-технічних експертиз №110 від 06.02.2014 року та №472 від 19.07.2016 року, а тому відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст.1173 ЦК України щодо відшкодування майнової шкоди.

Виходячи з наведеного вбачається, що рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23.08.2011 року №501/14 стало підставою для ОСОБА_4 на виконання комплексу подальших послідовних заходів, а саме: на отримання вихідних даних, складовою яких є містобудівні умови та обмеження; підготовку та затвердження на основі завдання на проектування і містобудівних умов проектної документації з дотриманням державних стандартів, будівельних норм і правил; отримання (реєстрації) документа, що дає право на виконання будівельних робіт; безпосереднє виконання будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта.

Як вбачається з припису (т.1, а.с.152-154), ОСОБА_4 таких вимог в повному обсягу не виконав, отже приступив до комплексу будівельних робіт без належно затвердженого проекту та експертизи його відповідності ДБН і без ліцензованого контролю, що стало наслідком завдання шкоди іншим співвласникам спірного будинку згідно висновку будівельно-технічної експертизи №110 від 06.02.2014 року, який учасниками справи не спростований.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 що встановлених обставин спричинення шкоди судовими рішеннями, якими скасовано рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23.08.2011 року №501/14, є безпідставними, оскільки вони стосувалися доведеного факту обмеження їх прав внаслідок незаконного рішення на користування власністю.

З наведеного вбачається, що апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є безпідставною та не спростовує законності висновків суду першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги виконавчого комітету Чернівецької міської ради в частині часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди на користь позивачів, колегія вважає, що такі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, перш за все, гарантується Конституцією України.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювала, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювала та вини останнього в її заподіянні.

Однак, висновок суду про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки судом встановлено, що відсутній безпосередній причинний звязок між рішенням від 23.08.2011 року №501/14 та фактичним станом квартири №3 після реконструкції квартир №1 та №2, на підставі чого було відмовлено у відшкодування матеріальної шкоди. Про те, невмотивованим залишилось рішення, з яких підстав при відсутності обовязку відшкодовувати майнову шкоди суд поклав обовязок відшкодувати немайнову, оскільки здійснення особою дій, направлених на судовий захист порушеного права, зокрема на скасування незаконного рішення органу місцевого самоврядування, не може бути самостійною підставою для відшкодування немайнової шкоди.

Згідно з ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють відповідні правовідносини, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та прийняття нової постанови.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Чернівецької міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2018 року в частині задоволення вимог про стягнення моральної шкоди з виконавчого комітету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради про стягнення моральної шкоди відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий підпис /ОСОБА_6/

Судді підписи / ОСОБА_7, ОСОБА_5/