ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 716/323/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Литвинюк І.М., Яремка В.В.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2018 року та на додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа служба у справах дітей Застанівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без дозволу батька, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком( головуючий у 1 інстанції суддя Стрілець Я.С.)

встановив :

В березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1, третя особа служба у справах дітей Застанівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без дозволу батька.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами. 30.07.2011р. по 17.10.2017 р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають двох дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 Після розірвання шлюбу діти зареєстровані та проживають разом із нею в АДРЕСА_1. У зв'язку із тим, що сторони не дійшли згоди стосовно визначення місця проживання дітей у них виникають постійні суперечки та непорозуміння на цьому ґрунті.

Провадження 22ц-/822/215/18 Доповідач Перепелюк І.Б.

Відповідач неодноразово без дозволу і відома позивача забирав дітей за своїм місцем проживання та тривалий час не віддавав дітей матері. Постійно шантажує позивача тим, що забере від неї дітей та не поверне.

Позивач на даний час проживає у будинку свого батька ОСОБА_5 по АДРЕСА_1. В даному житловому будинку є усі комунальні зручності. Дітям створені необхідні умови для благополучного проживання та створений куточок для розвитку дітей.

Також, у зв'язку із тим, що відповідач не дає дозволу на тимчасовий виїзд за кордон своїх малолітніх дітей за межі України та всіляко уникає спілкування із позивачем, то вона не може вирішити питання про тимчасовий виїзд дітей за межі України добровільно і, з метою захисту прав дітей, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок, в період з 01.06.2018р. по 30.08.2018р. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в супроводі матері ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_1 та дозволити виготовити для цього необхідні проїзні документи.

В подальшому позивач ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги в частині надання їй дозволу на тимчасовий виїзд на оздоровлення дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в супроводі матері без згоди та супроводу батька та просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок дітей в період з 23.12.2018р. по 15.01.2019р. до Італії в її супроводі без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_1

Просила визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання матері ОСОБА_2; стягувати з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 1000грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття; надати дозвіл на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 23.12.2018р. по 15.01.2019р. до Італії в її супроводі без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_1

ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком. Вказаний позов обґрунтовував тим, що він зареєстрований та постійно проживає в с.Кулівці Заставнівського району Чернівецької області в будинку брата ОСОБА_6 У вказаному будинку він разом із братом та матір'ю зробили ремонт, створили умови для проживання в ньому дітей. Матір дітей часто виїжджає за кордон та залишає дітей з бабусею. Він офіційно працює, має можливість забезпечувати дітей усім необхідним, шкідливих звичок немає, а тому вважає, що діти повинні проживати разом із ним.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа служба у справах дітей Заставнівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без дозволу батька задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за місцем проживання матері ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей в твердій грошовій сумі по 930грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дітьми повноліття.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок в період з 23.12.2018р. по 15.01.2019р. до країни Італія, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в супроводі матері ОСОБА_2, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_1, та дозволено виготовити для цього необхідні документи.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей Заставнівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком - відмовлено.

Додатковим рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2018 року вирішено питання щодо судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 655,46грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 655,46грн. судового збору. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5580грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок в період з 23.12.2018р. по 15.01.2019р. до країни Італія, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в супроводі матері ОСОБА_2, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_1, та дозволу на виготовлення для цього необхідні документи та відмовити в задоволені цієї позовної вимоги.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Посилається на те, що позивач не надала суду доказів того, в яку країну та куди вона бажає поїхати з дітьми, на якій період та що вона гарантує повернення дітей в Україну. Не погоджуючись із додатковим рішення, апелянт просив його скасувати та відмовити у задоволені вимог про стягнення з нього судових витрат. Посилався на те, що суд безпідставно стягнув з нього 5580грн. без проведення розрахунку та мотивування.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідають.

Апелянтом оскаржується рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок в період з 23.12.2018р. по 15.01.2019р. до країни Італія, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в супроводі матері ОСОБА_2, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_1, та дозволу на виготовлення для цього необхідні документи.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17.10.2017р. було розірвано. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається із копій свідоцтв про їх народження. На даний час малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають разом з позивачем, що підтверджується довідкою та актом обстеження житлово-побутових умов.

Задовольняючи позовну вимогу про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що надання тимчасового дозволу на виїзд дітей у супроводі матері за кордон відповідає інтересам дітей щодо їх відпочинку та оздоровлення та не порушує права батька на участь у вихованні дітей.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем зазначено, в яку конкретну країну необхідно надати дозвіл на виїзд дітей та на який проміжок часу, при цьому судом враховано наявність у позивача запрошення президента Асоціації по гуманітарній допомозі Україні «Допоможемо жити» ОСОБА_7 - ОСОБА_10 до співпраці позивача із вказаною асоціацією, її участі у заходах спланованих асоціацією та перебування, в зв'язку із цим її та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордоном, також враховано наявність заброньованого на ім'я позивача готельного номеру в Італії для забезпечення розважально - оздоровчої програми для дітей.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

В усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти проживають з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір'ю до країни Італії із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дітям. При цьому судом було враховано, що намагання позивача вирішити зазначене питання в позасудовому порядку, не було вирішено, оскільки сторони не змогли дійти взаємної згоди з цього приводу. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Враховуючи, що позивачем визначено часовий термін та країну перебування, інтереси дітей щодо їх відпочинку та оздоровлення, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, зазначивши конкретний період та конкретну країну.

Щодо заяви позивача ОСОБА_2 про уточнення позовних вимог в частині строків надання дозволу виїзду дітей за кордон, а саме в період з 31.05.2019р. по 25.08.2019р. до країни Італія, то суд виходить з наступного.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дані позовні вимоги не були предметом судового розгляду, а тому не підлягають розгляду судом апеляційної інстанції. Підстав для задоволення заяви не вбачається.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо оскарження додаткового рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2018 року слід зазначите наступне.

Право на професійну правничу допомогу гарантоване Конституції України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ч. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до положень ч. ч 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При цьому враховується :

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при розгляді зазначеної справи судом першої інстанції представником позивача Спіжавка А.Ю. надано суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 29.01.2018р., укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Спіжавка А.Ю.; додаток №1 від 06.03.2018р. до договору про надання правничої (правової) допомоги від 29.01.2018р.; акт виконаних робіт №1 від 12.11.2018р.

Згідно п. 2 додатку №1 від 06.03.2018р. до договору про надання правничої (правової) допомоги від 29.01.2018р. гонорар адвоката за послуги передбачені п. 1 цього додатку, а саме надання необхідної правової допомоги позивачу в цивільній справі №716/323/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Заставнівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без дозволу батька, зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, здійснення представництва позивача в усіх державних та приватних установах та організаціях у тому числі в загальних судах та апеляційних судах, а також виконання всіх інших дій передбачених чинним законодавством, які на думку виконавця будуть доцільні для захисту законних прав та інтересів позивача становить 500грн. за кожну годину витраченого виконавцем часу.

Згідно акту виконаних робіт №1 представник відповідача Спіжавка А.Ю. надала позивачу ОСОБА_2 юридичні послуги у формі консультацій, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні правовідносини. Формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи; Консультування стосовно досудового врегулювання спору (підготовка листа-прохання до відповідача від 01.02.2018 року). Ознайомлення із зустрічним позовом, обговорення стратегії поведінки. Підготовка процесуальних документів (позовна заява, клопотання про доручення доказів, заява про уточнення позовних вимог, клопотання про роз'єднання позовних вимог). Участь в судових засіданнях. Для надання вказаних юридичних послуг представником позивача було витрачено 12 годин.

Дослідивши надані представником позивача документи, судом встановлено, що в них наявний обґрунтований розрахунок витраченого адвокатом часу, щодо надання кожного виду послуг; зазначено конкретний обсяг наданих послуг, зокрема, кількість підготованих та поданих процесуальних документів; вказано про участь адвоката в судових засіданнях; зазначено вартість кожного виду послуг окремо.

Суд першої інстанції, враховуючи ці положення, а також керуючись п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зазначив, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, суд зробив висновок, що при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу представником позивача дотримані норми чинного законодавства, а враховуючи, що позовні вимоги задоволено на 93%, то з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог слід стягнути 93% судових витрат, пов'язаних з розглядом справи у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, а саме в розмірі 5580грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки вони зроблені на підставі дослідження належних та допустимих доказів та відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до незгоди з рішеннями суду першої інстанції.

Враховуючи всі обставини по справі, апеляційні скарги ОСОБА_9 слід залишити без задоволення, рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2018 року та додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2018 року, відповідно до ст. 375 ЦПК України, слід залишити без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2018 року та додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повної постанови 5 березня 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді : (підписи)

Вірно з оригіналом :