ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/770/19 Справа № 214/158/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Хомініч С.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Євтодій К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Акціонерний комерційний Банк «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року, яке постановлено суддею Хомініч С.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 02 серпня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову позивач зазначено, що 10.10.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-0AU/2065/2006, за умовами якого вона отримала кредит в розмірі 35700 доларів США для купівлі нерухомого майна зі сплатою відсотків за користування ним за фіксованою ставкою в розмірі 5,99% на рік.

Позивач вважає, що договір є таким, що суттєво порушує її права та норми чинною законодавства України. Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій форм і про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення: в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; та ін., однак Банк такої інформації не надавав, жодного листа від банку вона не отримувала.

Позивач вважає, що банк ввів її в оману, оскільки під час пропонування продукції споживачу не надав або надав у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору, що тягне за собою порушення вимог ЦК України.

Також вважає, що банк порушив вимоги Постанови Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року N168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»: п. 2.4., згідно яого Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Вважає незаконним пункт кредитного договору 1.4.1.5 «у випадку порушення Позичальником своїх зобовязань, встановлених з підпунктів п.2.3.7., чи/та п.1.3.1.5., чи/та п.1.3.2.3. цього договору, Фіксована процентна ставка чи Фіксований відсоток підвищується на 4% річних за кожні 12 місяців невиконання чи неналежного виконання будь-якого з підпунктів п.2.3.7., чи/та п. 1.3.1.5., чи/та п.1.3.2.3. цього договору», що свідчить про дискримінації стосовно споживача зміни відсоткової ставки. Також в кредитному договорі відсутній розрахунок сукупної вартості кредиту, що є грубим порушенням Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007 № 168.

Крім того, Банком було надано кредит в іноземній валюті, в той час коли єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня. Надання кредиту в іноземній валюті призвело до того, що позивач перебуває у дискримінаційному становищі відносно відповідача. На день укладення кредитного Договору іноземний курс валюти становив 1 долар США = 5,05 грн., та на сьогоднішній день становить 1 долар США = 23,487 грн. Отже, існує істотна зміна становища щодо виконання її зобов'язання за кредитним Договором. Тобто, з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу, яку їй необхідно сплачувати значно зросла, в звязку із чим значно погіршився її фінансовий стан. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Також позивач зауважувала на тому, що в кредитному договорі зазначено, що розмір її щомісячного платежу становив 468,04 доларів США, та є незрозумілим, як Банк міг встановити фіксований розмір щомісячного платежу, якщо для розрахунку процентів за користування кредитом буде плаваюча процентна ставка.

На думку позивача, вказані умови кредитного договору суперечать положенням ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а отже є протиправними, тому просила суд визнати кредитний договір № ML-0AU/2065/2006 від 10 жовтня 2006 року недійсним.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» про визнання кредитного договору недійсним задоволено.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2017 року зазначене заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення не враховано, що відсутні належні та допустимі докази передачі їй відповідачем по справі грошових коштів за кредитним договором, що свідчить про не укладення Договору про надання споживчого кредиту № ML-0AU/2065/2006 від 10 жовтня 2006 року в розумінні ст.ст.1046,1047 ЦК України.

Крім того позивач зауважує на тому, що її не було належним чином повідомлено про зміну первісного кредитора АКБ «Райффайзенбанк України» на ПАТ «ОТП Банк», та належним чином не підтверджено перехід зобовязань АКБ «Райффайзенбанк України» до ПАТ «ОТП Банк».

Відзив на апеляційну скаргу не подався.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, причини своєї неявки суду не повідомили.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 10.10.2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого, відповідно до статуту, є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», укладено Кредитний договір ML-0AU/2065/2006 (а.с.7-10).

Відповідно до умов договору, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 35700 доларів США з терміном дії Кредитного договору до 10 жовтня 2021 року.

Позивач підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом, ніяких застережень або зауважень з боку ОСОБА_1, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надано.

Згідно п.1.4 Кредитного договору позивач, як сторона кредитного договору, підписавши його, підтвердила, що викладений у п.1.4 Кредитного договору порядок плати за кредит у цілому, та кожен з його елементів, повністю відповідає волевиявленню сторін.

Крім того, відповідно до з п.1.4. Кредитного договору: Сторони також підтверджують, що вони повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за Кредит та окремими елементами цього порядку.

Відповідно до п. 1.11.1. Кредитного договору, усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту у строки та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно п. 1.11.2. Кредитного договору (застереження) зазначено, що підписанням цього договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами Банку та обовязковими платежами, передбаченими чинним законодавством України.

В кредитному договорі закріплені положення щодо зміни процентної ставки у разі порушення зобовязань у п. 1.4.1.5 «у випадку порушення Позичальником своїх зобовязань, встановлених з підпунктів п.2.3.7., чи/та п.1.3.1.5., чи/та п.1.3.2.3. цього договору, Фіксована процентна ставка чи Фіксований відсоток підвищується на 4% річних за кожні 12 місяців невиконання чи неналежного виконання будь-якого з підпунктів п.2.3.7., чи/та п. 1.3.1.5., чи/та п.1.3.2.3. цього договору» (а.с. 8 зворотній бік).

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір містить умови щодо загальної суми кредиту 35700 доларів США (п. 2), строку його повернення -10.10.2021 (п. 2), розміру місячного платежу (п.2). Сторонами погоджена плаваюча процентна ставка, а саме Фіксований відсоток (5,99%) + FIDR. (п. 3). Підписанням Кредитного договору сторони домовилися, що у договорі використовується Плаваюча процентна ставка, яка складається із перемінної частини ( FIDR Floating Interest Deposit Rate) та фіксованого відсотка - така ставка може змінюватися (збільшуватися чи зменшуватися) шляхом зміни розміру ставки FIDR. Підписанням Кредитного договору сторони домовилися, що у разі використання Плаваючої процентної ставки, яка складається із перемінної частини ( FIDR Floating Interest Deposit Rate) та фіксованого відсотка - така ставка може змінюватися (збільшуватися чи зменшуватися) шляхом зміну розміру ставки FIDR, в порядку, передбаченому сторонами кредитного договору, та в залежності від вартості строкових депозитів фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті Банку www.оtрbаnk.com.ua, а також в приміщеннях Банку (як в Головному офісі так і в інших Установах Банку) на інформаційних стендах.

Згідно умов Кредитного договору, а саме п. 1.4.1.1. - 1.4.1.5. Плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов Кредитного договору в перший Банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 11/12 (одинадцяти/дванадцяти) місячного періоду дії попереднього розміру Плаваючої процентної ставки. З зазначених дат, проценти нараховуються виходячи із ставок FIDR. (фактично діюча на дату корегування) + Фіксований відсоток з розрахунку Річної бази нарахування процентів. Сторони цим висловили свою цілковиту згоду щодо такої зміни Плаваючої процентної ставки, стосовно всієї непогашеної суми Кредиту, без укладення будь-яких додаткових договорів до Кредитного договору.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним, оскільки всі умови договору були узгоджені сторонами добровільно, позивач підписала договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Як вбачається із матеріалів справи, в кредитному договорі наведена вичерпна інформація щодо умов кредитування: сума кредиту, строк кредитування, розмір та порядок повернення кредиту та сплати процентів, розмір процентної ставки, підстави для її зміни, сукупна вартість кредиту.

Кредитні кошти видавалися на купівлю нерухомого майна (п. 2, а.с.7), яким є чотирикімнатна квартира, загальною площею 81,70 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 7 - зворот).

При вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, необхідно враховувати, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору або визнання його недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості, міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з пунктом 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов'язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами резидентами (пункти 2 та 3 статті 5 Декрету).

Підпунктами «в», «г» пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з пунктом 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач АКБ «Райффайзенбанк України» на час укладення спірного договору мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

Так, Національним банком України було видано акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль» банківську ліцензію №10 від 03 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід'ємною частиною ліцензії є дозвіл №10-3 від 10 лютого 2004 року з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» з валютними цінностями.

Крім цього, відповідно до пункту 72 листа Національного банку України від 06 лютого 2007 року № 41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями» ЗАТ «ОТП Банк» входить до списку банків, які отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення валютних операцій.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору, позивач посилалася, зокрема на те, що у кредитному договорі неоднозначно та нечітко визначено розмір процентної ставки за кредитом, а розмір фіксованого відсотка 5, 99 % річних з невизначеним FIDR не відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обовязок зазначати у кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Укладеним між сторонами кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,99 % річних + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти.

Плаваюча процентна ставка це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватися банком в односторонньому порядку та у строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитором проміжки часу.

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобовязання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватися і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовилися, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 5,99 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки.

Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору.

Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача, оскільки, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Сторони є вільними у виборі контрагентів, ризики коливання курсів валют несуть сторони, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. Банк повідомив позивача щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Позивач ОСОБА_1 погодилася з умовами кредитного договору, в тому числі валютою кредиту та визначеною банком плаваючою відсотковою ставкою. У кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відсутні належні та допустимі докази передачі їй відповідачем по справі грошових коштів за кредитним договором, що свідчить про не укладення Договору про надання споживчого кредиту № ML-0AU/2065/2006 від 10 жовтня 2006 року в розумінні ст.ст.1046,1047 ЦК України та про те, що її не було належним чином повідомлено про зміну первісного кредитора АКБ «Райффайзенбанк України» на ПАТ «ОТП Банк», та належним чином не підтверджено перехід зобовязань АКБ «Райффайзенбанк України» до ПАТ «ОТП Банк» колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані доводи не були предметом розгляду судом першої інстанції, оскільки позивачем не заявлялись позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним з підстав не доведення отримання нею кредитних коштів та з підставі її неповідомлення про перехід зобовязань АКБ «Райффайзенбанк України» до ПАТ «ОТП Банк».

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, тому ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: