ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2118/19 Справа № 185/6311/17 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати житловий будинок, що розташований: вул. Севастопольська, 1, м. Павлоград, Дніпропетровської області спільним майном сторін та визнати право власності на вказаний житловий будинок по 1/2 частині за кожним, покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони знаходилися в шлюбі з 25 грудня 2010 року по 12 квітня 2016 року. 31 березня 2016 року шлюб було розірвано. 16 жовтня 2012 року, в період шлюбних відносин, за спільні кошти сторони придбали житловий будинок, який складається з: «А,а» - будинок загальною площею 60,1 кв.м., «Б» - літня кухня, «В»- убиральня, «Г» - сарай, №1 -1/2 тр. колодязь, №№ 2,3 огорожа, що розташований за адресою: вул. Севастопольська, 1, м. Павлоград, Дніпропетровська область, власність на який оформлено на відповідача ОСОБА_2. Позивач просить визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожною стороною право власності по 1/2 частини житлового будинку, припинивши відповідно право власності іншого на відповідну частину.

Відповідач 20.12.2017 подала письмове заперечення проти задоволення позовних вимог, мотивує тим, що 16 жовтня 2012 року, перебуваючи у шлюбі, вони з позивачем придбали житловий будинок, що розташований за адресою: вул. Севастопольська, 1, м. Павлоград, Дніпропетровська область. Вона не погоджується з тим, що позивача має право на Ѕ частку в даному будинку, так як будинок придбано за рахунок власних її коштів, які були отримані за рахунок продажу 16 жовтня 2012 року квартири, що розташована: вул. Іскрівська, 9/73, м. Павлоград, Дніпропетровська область, та належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину. Вказану квартиру відповідач продала за 80000,00 грн. та 3000,00 грн, отримала за продаж меблів, які були розташовані у квартирі. Тобто її власний внесок становить 83000,00 грн., позивач не має до цих коштів ніякого відношення, також вона брала кредити в банках на суму 28100 грн. кошти яких не вистачало для сплати за будинок, кредити вони гасили разом. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, визнано житловий будинок № 1 вул. Севастопольська у м. Павлоград, Дніпропетровської області, що складається з «А,а» - будинку загальною площею 60,1 кв.м., «Б» - літня кухня, «В»- убиральня, «Г» - сарай, №1-1/2 тр. колодязю, № 2,3 огорожі, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Поділено спільне майно наступним чином:

- визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/10 часток житлового будинку № 1 по вул. Севастопольській в місті Павлоград Дніпропетровської області, що складається з «А,а» - будинку загальною площею 60,1 кв.м., «Б» - літньої кухні, «В» - убиральні, «Г» - сараю, № 1-1/2 тр. колодязю, № 2,3 огорожі, припинивши у вказаній частині право власності ОСОБА_1,

- визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/10 частки житлового будинку № 1 по вул. Севастопольській в місті Павлоград Дніпропетровської області, що складається з «А,а» - будинку загальною площею 60,1 кв.м., «Б» - літньої кухні, «В» - убиральні, «Г» - сараю, № 1-1/2 тр. колодязю, № 2,3 огорожі, припинивши у вказаній частині право власності ОСОБА_2. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 106-109/.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1, який подав апеляційну скаргу та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовнівимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 116-117/.

Колегія суддів, заслухавши суддю -доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обгрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарг, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25 грудня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року /а.с. 5/.

В період шлюбу сторони придбали спірний будинок, який розташований: вул. Севастопольській, 1, м. Павлоград, Дніпропетровської області та складається з: «А,а» - будинок загальною площею 60,1 кв.м., «Б» - літня кухня, «В»- убиральня, «Г» - сарай, №1 -1/2 тр. колодязь, №№ 2,3 огорожа, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 16 жовтня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, який зареєстрований в реєстрі за № 1-4665. (а.с. 54). Право власності зареєстровано 24 жовтня 2012 року в Колективному підприємстві «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 216 у книзі 76 /а.с. 54/.

Відповідно до п. 6 цього договору продаж будинку вчинено за узгодженою між сторонами ціною, яка відповідає рівню звичайних цін і складає 87110 (вісімдесят сім тисяч сто десять) гривень, які сплачено покупцем продавцю під час укладення цього договору, але до його підписання. Підписання продавцем договору є свідченням її згоди на укладення саме на умовах передбачених в ньому, а також підтвердженням отримання усієї суми за договором купівлі-продажу, яка є остаточною і змінам не підлягає, та відсутністю будь-яких інших майнових вимог до покупця.

Як вбачається з п. 13 зазначеного договору купівлі-продажу будинку до відома продавця також, було доведено заяви чоловіка покупця ОСОБА_1, справжність підпису на якій було засвідчено 16.10.2012 Першою Павлоградською держнотконторою за реєстровим № 1-4664, згідно якої отримано його згоду на купівлю дружиною вищевказаного будинку в їх спільну сумісну власність.

Відповідно до угоди про завдаток від 25.06.2011, укладеного між ОСОБА_2 (завдаткодавець) та ОСОБА_4 (завдаткоотримувач), сторони домовилися, що завдаткодавець виплачує завдаткоотримувачу 12000,00 грн., що еквівалентно 1500,00 дол. США, в рахунок купівлі будинку та земельної ділянки, що розташовані: м. Павлоград, вул. Севастопольська, 1. Загальна сума будинку, включаючи завдаток, становить 152000,00 (сто пятдесят дві тисячі гривень), що еквівалентно 19000,00 дол. США. Завдаткодавець зобовязаний підготувати документи до купівлі будинку та придбати його впродовж 18 місяців, до 01 січня 2013 року /а.с. 62/.

Відповідно до розписки від 20.06.2011р. до угоди про завдаток від 25.06.2011р., завдаткоотримувач отримала від ОСОБА_2 12000,00 грн (дванадцять тисяч гривень) в рахунок купівлі житлового будинку, що розташований: вул. Севастопольська, 1, м. Павлоград /а.с. 63/.

Таким чином, судом встановлено, що з урахуванням наданих письмових доказів, показань свідків, та визнання сторонами факту купівлі спірного будинку саме за 152 000 грн., який відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, спірний будинок сторонами було придбано в період шлюбу за суму 152 000 грн.

В той же день 16 жовтня 2012 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_5 квартиру, що розташована: АДРЕСА_1, яка належала останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим №1-2512. Право приватної власності на вказану квартиру було зареєстровано 26.07.2011 року в КП «Павлоградське МБТІ» за номером запису 503 в книзі 70. Відчуження квартири вчинено за узгодженою між сторонами ціною, яка відповідає рівню звичайних цін і складає 61000 (шістдесят одну тисячу) гривень, які отримано продавцем від покупця під час укладення цього договору, але до його підписання і підтверджують той факт, що вказана сума повністю відповідає волевиявленню учасників цього правочину, є остаточною, її зміна після його укладення не допускається, що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири від 16.10.2012. (а.с. 52)

Відповідно до довідки Кредитною спілки «Союз-Дніпро» № 15/18 від 01.01.2018 ОСОБА_2 12.10.2012 отримувала кредит в розмірі 12580 грн., кредитний договір виконаний, поручителями за договором були ОСОБА_1, ОСОБА_6 Як зазначили сторони кредит брався для сплати за спірний будинок, та сплачувався разом, тобто в інтересах сімї.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Інших доказів власних особистих зобовязань, та участь особистих відповідних коштів кожного з подружжя в купівлі спірного будинку, сторонами не надано.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до розяснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. У разі неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст.65 СК України).

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, та підтверджений Верховним Судом в постанові від 18.06.2018 № 711/5108/17.

Відповідно до положень ст. 11,12,13,81,83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відносно виділу часток подружжя у праві власності, суд першої інстанції посилається на те, що з урахуванням письмових доказів по справі, показань свідків в судовому засіданні, на підставі зазначених вище норм СК України, судом встановлено, що на купівлю спірного будинку відповідач витратила грошові кошти в розмірі 61 000 грн., що належали їй особисто від продажу квартири, що розташована: АДРЕСА_1, яка належала останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Належних доказів продажу квартири саме за 83 000 грн. відповідачем не надано.

Враховуючи зазначене і приймаючи до уваги те, що судом було встановлено, що спірний будинок було придбано сторонами за 152 000 грн., що визнано сторонами, коштами, які є спільною сумісною власністю подружжя, які були витрачені на придбання спірного будинку є різниця: 152 000 грн. 61 000 грн./особисті кошти відповідача/ = 91 000 грн., тобто 1/2 частина, що належить в порядку поділу кожному із подружжя буде становити: 45 500 гривень, а тому суд прийшов до висновку, що частка позивача в спірному будинку, яка може бути йому виділена, та на яку можливо визнати за ним право власності буде становити 3/10.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному обємі зясував права та обовязки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Куруючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_7