Справа № 465/4840/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартьянової С.М.
Провадження № 22-ц/811/709/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.

з участю представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника позивача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року, постановлене в складі головуючої судді Мартьянової С.М., у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідачі користуються послугами ЛМКП «Львівводоканал» згідно ст. 67, 68 Житлового Кодексу України та ст. 22 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання» зобов'язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі за послуги водопостачання та водовідведення у встановлений термін. Однак, відповідачі не здійснюють оплату за послуги, надані ЛМКП «Львівводоканал». 18.11.2013 р. ЛМКП «Львівводрканал» звернулось з заявою до суду про видачу судового наказу та стягнення солідарно з відповідачів 2 879, 16 грн. суми заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, яка була задоволена. Однак, 20.12.2013 р. Франківським районним судом м. Львова постановлено ухвалу про скасування судового наказу № 2н/465/1532/13 про стягнення з відповідачів суми боргу за послуги водопостачання та водовідведення в сумі 2 879, 16 грн. В квітні 2014 року відповідачам було направлено попередження про необхідність сплати наданих послуг в розмірі 2 921 грн. 18 коп., однак суму боргу вони не сплатили. Внаслідок несплати за отримані послуги з водопостачання та водовідведення за період з грудня 2009 р. по вересень 2014 р. заборгованість за спожиті послуги за адресою: м. Львів, вул. Зв'язкова, 23 перед ЛМКП «Львівводоканал» становить 2 968, 78 грн. згідно поданої 08.09.2014 року заяви про збільшення позовних вимог.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_2), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_3) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» (р/р 5120 ЛОФ ПАТ «Укрсоцбанк» в м. Львові, МФО 300023, , особовий рахунок НОМЕР_4) борг на загальну суму в розмірі 2 968 грн. 78 коп. (дві тисячі девятсот шістдесят вісім грн. 78 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_2) та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_3) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» судові витрати зі сплати судового збору з кожного по 81 грн. 20 коп. (вісімдесят одна грн. 20 коп.).

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року оскаржив ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, таким, що порушує норми матеріального права. Зазначає, що судом не враховано аргументи відповідачів, наведені в двох письмових запереченнях на позовну заяву, а також не досліджено усі подані відповідачами докази, що спростовують законність позовних вимог. Окрім того, не враховано заяву відповідачів про застосування позовної давності від 12 лютого 2016 року, яку було подано на розгляд суду.

Також, зазначає, що довідка про склад сім'ї та зареєстрованих осіб підтверджує тільки факт державної реєстрації фізичної особи за певною адресою і жодним чином не доводить факт користування фізичною особою тими чи іншими комунальними послугами.

Посилається також і на те, що у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є інше житло квартира за адресою м. Львів, вул. Повстанська, 19/9, де зазначені відповідачі на даний час зареєстровані. Стверджує, що на момент встановлення лічильника обліку води, яке відбулося 07.09.2012 року, відповідачі проживали за вказаною вище адресою та послугами з водопостачання за адресою м. Львів, вул. Звязкова, 23 не користувалися, хоча і були там зареєстровані.

Зазначає, що доказів на підтвердження користування послугами з водопостачання до 07.09.2012 року відповідачами позивач не надав, однак безапеляційно стверджує про доведеність цього факту.

Також, посилається на те, що до матеріалів справи не додано доказів звернення позивача до відповідачів з пропозицією провести обстеження в будинку.

Відповідачі з власної ініціативи звернулися до позивача у вересні 2012 року з відповідною заявою про встановлення приладу обліку спожитої холодної води і тільки після встановлення відповідного лічильника розпочали використання води за адресою м. Львів, вул. Звязкова, 23. Однак, після встановлення та опломбування лічильника жодного договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення відповідачам не було запропоновано укласти.

Зазначає, що 18.02.2014 року було укладено договір № про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, однак такий договір не відповідає вимогам чинного законодавства. Також, вважає, що позивачем порушені строки позовної давності.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року та винести нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника позивача - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 зареєстровані та проживають в особняку ІНФОРМАЦІЯ_4, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та прописки виданої ЛКП «Навколо базару» за № 856 від 30.04.2014 року (т. 1 а.с. 2).

ЛМКП «Львівводоканал» надають відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, останні такими послугами користуються та згідно ст. 67, 68 ЖК України і ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» зобовязані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Актом ЛМКП "Львівводоканал" від 31.08.2012 р. у будинку за адресою: м. Львів, вул. Зв'язкова, 23 встановлено норму водокористування 8,52 куб.м. на 1 особу в місяць та 28.01.2013 р. зроблено дорахунок згідно норми споживання по кількості зареєстрованих осіб на суму 2 795, 26 грн.

Згідно акту ЛМКП «Львівводоканал» реєстрації лічильників № 067172 від 07.09.2012 р. відповідачами було зареєстровано водолічильник з початковим показом 5 м3 за адресою: м. Львів, вул. Зв'язкова, 23 (т. 1 а.с. 38).

Крім того, 18.02.2014 р. між ЛМКП «Львівводоканал» та відповідачем укладено договір № НОМЕР_4 про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення (т. 1 а.с. 36-37).

Станом на вересень 2014 року за відповідачами рахується заборгованість в сумі 2 968 грн. 78 коп., яка виникла за період з 01.12.2012 року по 01.09.2014 року.

В квітні 2014 року відповідачу було направлено попередження про необхідність оплати наданих послуг, однак відповідачі заборгованість не сплатили.

Крім того, судом встановлено, сторонами не заперечується, що між позивачем та відповідачами не було укладено письмовий договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території на підставі Типових договорів.

Проте, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, прийшов до вірного висновку про те, що посилання на відсутність договору між сторонами на надання житлово-комунальних послуг, не звільняє відповідачів від відповідальності за оплату цих послуг виходячи з наступного.

Стаття 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачає, що законодавство у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Водночас, ч. 1 ст. 19 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов'язок з укладання договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Таким чином, необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право споживача таких послуг.

Крім цього, відповідно до змісту зазначених положень Закону споживач може відмовитися від укладення договору на надання житлово-комунальних послуг лише в разі відмови від користування такими послугами, а не через непогодження сторонами умов такого договору.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відтак, відсутність між споживачем та виконавцем житлово-комунальних послуг договору про надання цих послуг, укладеного у письмовій формі, не звільняє споживача від обов'язку оплачувати отримані та спожиті житлово-комунальні послуги.

Згідно вимог п. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п. 21 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, зокрема, з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Судом встановлено, що нарахування оплати послуг по водопостачанню та водовідведенню у будинку відповідачів за відсутності приладів обліку проводилося відповідно до норм водокористування для житлових будинків, які не обладнані приладами обліку води на підставі затвердження рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 161 від 29.02.2008 р., а саме, для будинків з водопроводом, каналізацією з ваннами норма водокористування становить 8, 52 куб.м. на 1 особу в місяць.

Доказів невідповідності здійснених нарахувань тарифам, які були чинними в спірний період, відповідачами надано не було.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про правильність нарахувань ЛМКП «Львівводоканал» за послуги водопостачання та водовідведення та визнання боргу відповідачами, оскільки останні протягом періоду утворення заборгованості не відмовлялись від надання ЛМКП «Львівводоканал» вказаних послуг.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Щодо вимоги про проведення перерахунку, то ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, щоправо на перерахунок (зменшення розміру плати) може виникнути у споживача за умови їх (послуг) ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством.

Згідно ч. 4 ст. 16 вищевказаного закону, виконавець/виробник зобов'язаний проводити перерахунок розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі перерви в їх наданні, ненаданні або наданні не в повному обсязі у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги, що є порушенням умов договору в розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України, повинен бути зафіксований належним чином.

Статтею 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має правовикликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачами не надано жодних належних доказів ненадання або неналежного надання послуг з водопостачання та водовідведення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що доводи про те, що послуги з водопостачання та водовідведення до встановлення приладу обліку відповідачам не споживались не знайшли свого підтвердження, а тому є безпідставними.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що представником відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 подано заяву про застосування позовної давності. (т. 1 а.с. 105)

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому у частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з статтею 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

18.11.201З року ЛМКП "Львівводоканал" звернулось з заявою до суду про видачу судового наказу про стягнення солідарно з відповідачів 2 879, 16 грн. заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2013 року скасовано судовий наказ № 2н/465/1532/13 про стягнення з відповідачів боргу за послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 2 879, 16 грн., розяснено стягувачу право на звернення до суду із зазначеними вимогами в порядку позовного провадження (т. 1 а.с. 7).

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15 зроблено висновок, що «Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності».

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у даному випадку перебіг позовної давності був перерваний 18 листопада 2013 року поданням позивачем заяви про видачу судового наказу та почався заново з поданням у серпні 2014 року відповідного позову після скасування судового наказу.

Згідно представленого розрахунку, заборгованість відповідачів за послуги водопостачання та водовідведення за період з грудня 2012 року по травень 2014 року (в межах строку позовної давності) становить 2 844, 90 гривень. Крім того, суд врахував подану заяву про збільшення позовних вимог від 08.09.2014 року про стягнення внаслідок неоплати за отримані послуги водопостачання та водовідведення з грудня 2012 року по вересень 2014 року заборгованості за спожиті послуги водопостачання та водовідведення в сумі 2 968, 78 грн.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі належним чином не виконували свої обовязки з оплати наданих послуг, у звязку із чим утворилася заборгованість у визначеному позивачем розмірі та наявні підстави для стягнення такої з відповідачів.

Доводи апеляційної скарги щодо строку позовної давності колегією суддів не приймаються, оскільки судом правильно встановлено, що строк позовної давності перервався пред'явленням позивачем заяви про видачу судового наказу, а відтак обґрунтовано визнав таку заяву безпідставною.

Посилання в апеляційні скарзі на те, що відповідачі проживали за іншою адресою та послугами з водопостачання за адресою м. Львів, вул. Звязкова, 23 не користувалися, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, а доказів документального оформлення комунальними органами їх непроживання за цією адресою, а відтак і неспоживання послуг з водопостачання та водовідведення (пункт 6 частина перша статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») ними не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки такі є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів. При цьому доводи апеляційних скарг по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року слід скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат зі сплати судового збору.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_3) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» судові витрати зі сплати судового збору по 81 грн. 20 коп. (вісімдесят одна грн. 20 коп.).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення серія А3 № 074931 від 03.04.2012 року. (т. 2 а.с. 43)

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору з відповідача, який є особою з інвалідністю ІІ групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року слід скасувати в частині розподілу судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 червня 2017 року в частині стягнення судового збору з ОСОБА_2 скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7