КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Заставенко М.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі за поданням старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Сніжинського Тараса Євгеновича про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року старший державний виконавець Сніжинський Т.Є. звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника без вилучення паспортного документа,відповідно до якого просив обмежити в такому праві ОСОБА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на виконанні у Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження № 56470702 з виконання Наказу Господарського суду м. Києва № 910/22497/17 від 08.05.2018 року, про стягнення з ФОП ОСОБА_1 користь ТОВ «САНКОРП» боргу в розмірі 62 417,80 грн.

Заявник вказував, що боржником не виконано зобов`язань за наказом, будь яких дій спрямованих на таке виконання не здійснено, майно належне боржнику на праві власності та кошти на банківських рахунках відсутні, а також те, що боржник має можливість для перетину кордону України, що створює загрозу ухилення боржника від виконання зобов`язання шляхом виїзду за межі України.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року подання старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Сніжинського Т.Є. задоволено. Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення закордонного паспорту до виконання зобов`язань.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просила скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання.

Апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, з огляду на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених в ухвалі, обставинам справи та наданим документам.

Апелянт зазначає, що законодавством передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. На момент звернення державного виконавця до суду факт ухилення боржником від виконання зобов`язань не встановлено та з матеріалів виконавчого провадження не вбачається, адже в поданні та в матеріалах виконавчого провадження відсутнє підтвердження обізнаності боржника про відкриття виконавчого провадження, та його свідомого ухилення від виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/22497/17 від 08 травня 2018 року.

Разом з тим, апелянт вказує, що подані державним виконавцем документи лише підтверджують, що судове рішення не виконується, оскільки у боржника відсутнє майно, грошові кошти на банківських рахунках та доходи, на які може бути звернено стягнення.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від ТОВ «ДИЗЕЛЬОК», відповідно до якого стягувач вважає, що апеляційна скарга боржника не підлягає задоволенню, а ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року повинна бути залишена без змін, з наступних підстав.

Стягувач не погоджується із твердженням боржника щодо того, що державним виконавцем в рамках виконавчого провадження не було надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження та матеріали виконавчого провадження не містять доказів про те, що боржник таку постанову отримав, та вважає, що боржник умисно ухиляється від отримання кореспонденції надіслану державним виконавцем на адресу його місця реєстрації.

Також у відзиві стягувач вказує, що у матеріалах виконавчого провадження наявні відповіді на запити державного виконавця, довідки із банків, відомості з реєстрів про відсутність у боржника грошових коштів на рахунках у банках, майна та доходів, проте, боржник досі зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, а також рахується директором та засновником ТОВ «АН ТРАНС», проте відомості про нараховану заробітну плату чи інформації про суми доходів, що нараховані (сплачені) податковим агентом на користь платників податку та сум утриманого з них податку в таких установах - відсутні. Стягувач вважає, що вищевказане може свідчити про приховування боржником доходів з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань, а тому існує й загроза ухилення боржника від виконання рішення суду шляхом виїзду за кордон.

При апеляційному розгляді справи представник боржника ОСОБА_2 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі та просила скасувати ухвалу суду першої інстанції як необґрунтовану та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Представники стягувача ТОВ «Дизель ОК» Мілян М.В., Козелько Є.А., Титарчук О.А. заперечили щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін. При цьому зазначили, що ОСОБА_1 є боржником не тільки в даному виконавчому провадженні і така його поведінка у вигляді ухилення від отримання документації від державного виконавця є постійною та є свідченням ухилення від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи що з`явилися до суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що рішенням господарського суду м. Києва по справі №910/22497/17 від 06 лютого 2018 року стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «САНКОРП» 48 161,50 грн. основного боргу, 3 251,73 грн. пені, 9 421,18 грн. 70% річних, 1 583,39 грн. витрат зі сплати судового збору.

08 травня 2018 року по вказаній справі видано Наказ про примусове виконання рішення.

24 травня 2018 року старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження №56470702.

20 червня 2018 року старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про арешт коштів боржника.

06 серпня 2018 року винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна від 06 серпня 2018 року за боржником нерухомого майна не зареєстровано.

Згідно до інформації Державної міграційної служби України в м.Києві від 20 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 .

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру у м. Києві МВС України від 06 листопада 2018 року за ОСОБА_1 транспортні засоби зареєстрованими не рахуються.

На неодноразові виклики державного виконавця боржник не з`являється.

Вирішуючи подання державного виконавця та задовольняючи його, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про наявність судового рішення про стягнення з нього грошових коштів на користь ТОВ «Санкорп», вчиняє дії спрямовані на ухилення від виконання зазначеного рішення, що полягають в ухиленні від отримання поштової кореспонденції від державного виконавця, приховує своє фактичне місце проживання, а за місцем реєстрації документацію не отримує, не сприяючи виконанню рішення суду у зв`язку з чим визнав обґрунтованим подання державного виконавця про необхідність обмежити виїзд за межі України до повного виконання рішення Господарського суду м. Києва по справі №910/22497/17 від 06 лютого 2017 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

Так, згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань

Пунктом 19 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що державний виконавець зобов`язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

У справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свободкожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

У справі "Soering vs UK" від 07 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань, апеляційний суд враховує наступне.

Аналіз ст. 441 ЦПК України свідчить про те, що "ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням" слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

При цьому саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, наданого приватним виконавцем для добровільного виконання рішення суду, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків і на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 подавав апеляційну скаргу на рішення господарського суду м. Києва від 16 лютого 2018 року і постановою Київського апеляційного господарського суду від 17 квітня 2018 року у справі №910/22497/17 подана ним апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, на виконання якого, в подальшому, 08 травня 2018 року господарським судом м. Києва було видано наказ, а отже боржник достеменно знав про його наявність.

В матеріалах справи на а. с. 9 наявний супровідний лист про направлення боржнику за зазначеною ним адресою ( АДРЕСА_1 ) постанови про відкриття виконавчого провадження від 24 травня 2018 року, однак вказаний лист та копія постанови державного виконавця ОСОБА_1 не отримана.

25 жовтня 2018 року державним виконавцем Фещук О.А . був здійснений особистий вихід до квартири АДРЕСА_1 де зареєстрований боржник однак зі слів конс`єржки встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає , про що складено акт (а.с.128).

21 березня 2019 року головним державним виконавцем Дарницького районного відділу ДВС м. Києва Фещук О.А. боржнику у вказаній справі ОСОБА_1 було здійснено виклик для надання пояснень за фактом невиконання рішення суду, достовірних відомостей про доходи та місце роботи та інші відомості необхідні для здійснення виконавчого провадження, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (а.с.142-145).

Однак дій направлених на виконання вимог державного виконавця ОСОБА_1 не вчинив і до цього часу.

З врахуванням викладеного, апеляційний суд доходить висновку, що висновок суду першої інстанції про умисне ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання рішення господарського суду м. Києва від 06 лютого 2018 року має місце.

Закон України «Про порядок виїзду з України громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

За правилом п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в тому числі, якщо він ухиляється від виконання покладених на нього судовим рішенням зобов`язань - до виконання цих зобов`язань.

Частиною 5 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" на боржника покладено ряд обов`язків, зокрема: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час розгляду справи апеляційним судом боржником ОСОБА_1 та його представником не було наведено об`єктивних причин, які б унеможливлювали виконання судового рішення.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця є обґрунтованими та підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Доводи боржника та його представника про порушення даним обмеженням у праві виїзду за межі України прав боржника, як громадянина України, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом, оскільки можливість застосування таких обмежень передбачена як ст. 33 Конституції України, так і Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та Законом України "Про виконавче провадження" в разі ухилення особи від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування з наведених у апеляційній скарзі доводів не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Мотивований текст постанови виготовлено 14 листопада 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв