Постанова
Іменем України

06 березня 2019 року
м. Київ

справа № 333/5905/16-ц
провадження № 61-29085св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року у складі судді Наумової І. Й. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Гончар М. С., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що у 1987 році під час мінометного обстрілу отримала множинне осколкове поранення ніг, спини, контузію, що призвело до хронічних захворювань. У лютому 2015 року за висновком медико-соціальної експертної комісії її визнано інвалідом третьої групи, причина інвалідності ? захворювання, контузія, травми, пов`язані з виконанням службових обов`язків у країнах, де велися бойові дії.

Посилаючись на те, що внаслідок хвороби вона зазнає фізичні і моральні страждання, просила суд на підставі статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статей 23, 1167 Цивільного кодексу України, Закону України «Про збройні сили» стягнути із Міністерства оборони України на її користь 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та його вини у завданні шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам у справі, повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив характер правовідносини сторін, у зв`язку із чим ухвалив рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередніх інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачу встановлена третя група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків на території Демократичної Республіки Афганістан, а тому вона має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Встановлені судами обставини

Судами встановлено, що у період із 14 липня 1986 року по 25 листопада 1987 року ОСОБА_1 працювала за трудовим договором комірником торгівельної бази № 2309.

У період із 05 травня по 27 червня 1987 року ОСОБА_1 перебувала на території Демократичної Республіки Афганістан у складі військової частини № ПП 77186 як співробітник торгівельної бази № 2309. 27 червня 1987 року під час мінометного обстрілу військової частини ОСОБА_1 отримала поранення та контузію.

Належних і допустимих доказів того, що Міністерство оборони України є правонаступником торгівельної бази № 2309 позивач суду не надала.

Згідно із виписок з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 хворіє тривалий час. У 1987 році у Демократичній Республіці Афганістан вона перенесла контузію головного мозку.

Згідно з висновком медико-соціальної експертної комісії від 03 вересня 2011 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності ? загальне захворювання.

02 лютого 2015 року ОСОБА_1 встановлено третю група інвалідності у зв`язку з хворобою, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків в державах, де велися бойові дії, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0297080.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району, ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та інвалідів війни.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності і при цьому правильно визначити суб`єкта такої відповідальності.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач не була військовослужбовцем, а перебувала у трудових відносинах із торгівельною базою, ушкодження здоров`я отримала у зв`язку із виконанням службових обов`язків на території Демократичної Республіки Афганістан, де велися бойові дії, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення обов`язку про відшкодування моральної шкоди на Міністерство оборони України.

У результаті розгляду справи судами не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України, причинного зв`язку між хворобами позивача, які настали внаслідок виконанням службових обов`язків на території Демократичної Республіки Афганістан, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України.

Колегія суддів також зауважує, що оскільки позивач є інвалідом війни, тому на неї поширюються дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зокрема положення статті 13, якою передбачені пільги особам з інвалідністю внаслідок війни.

Наведені у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржених у справі судових рішень, оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи і зводяться до неправильного тлумачення заявником норм чинного законодавства.

Таким чином, касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередньої інстанції ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний