Номер провадження 2/754/1166/19
Справа №754/2512/18
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2019 року Деснянський районний суд міста Києва

в складі: головуючого-судді - Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання - Табачука Д.О.

позивача - ОСОБА_3

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року позовну заяву залишено без руху та позивачу встановлено строк для усунення виявлених судом недоліків.

На виконання вищевказаної ухвали, позивачем усунуто виявлені судом недоліки та подано до суду позовну заяву із змінами та уточненнями, а саме другим відповідачем за позовом визначено Державну казначейську службу України, саме з якого позивач і просив стягнути на його користь грошові кошти у сумі 1000000 грн. в якості компенсації за нанесену моральну шкоду.

Ухвалою суду від 28 березня 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі, яку визначено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що влітку 2010 року звернувся до Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві з заявою про шахрайські дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Одинадцять разів працівники міліції виносили постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, які пізніше скасовувалися судом. З грудня 2012 року слідчими СВ Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000060 за частиною 4 статті 190 КК України, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань саме за матеріалами дослідчої перевірки по вищевказаній заяві позивача, після набрання чинності нового Кримінального процесуального кодексу України. 02 жовтня 2014 року позивача визнано потерпілим по вказаному кримінальному провадженню. В подальшому зазначене кримінальне провадження декілька разів закривалося слідчими, але постанови про закриття кримінального провадження скасовувалися судом. З метою спонукання слідчих, керівників органу досудового розслідування, та прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво по вказаному кримінальному провадженню, виконувати свої службові обов'язки, позивач звертався до прокуратури Деснянського району міста Києва з заявами на предмет порушення кримінального провадження за статтею 367 (службова недбалість) та за статтею 382 КК України (невиконання рішення суду). 22 квітня 2015 року слідчий суддя Деснянського районного суду міста Києва своєю ухвалою зобов'язав прокурора Деснянського району міста Києва Антипова внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення і розпочати досудове розслідування. 07 грудня 2015 року слідчий суддя Деснянського районного суду міста Києва своєю ухвалою зобов'язав відповідну посадову особу прокуратури Деснянського району міста Києва внести відомості до ЄРДР за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення і розпочати досудове розслідування. Крім того, 06 листопада 2017 року слідчий суддя Деснянського районного суду міста Києва задовольнив скаргу позивача і зобов'язав керівника Київської місцевої прокуратури № 3 внести відомості до ЄРДР відносно начальника Деснянського УП ГУНП в місті Києві Косовського. Також, 22 січня 2018 року слідчий суддя Деснянського районного суду міста Києва задовольнив скаргу позивача і зобов'язав внести відомості до ЄРДР відносно прокурора Байжанова О.А., який є процесуальним керівником у вказаному кримінальному провадженні. Разом із тим, всі зазначені спроби позивача спонукати посадових осіб органу досудового розслідування повно, якісно та своєчасне провести досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню не дали результатів, у зв'язку із чим триває безпідставна тяганина по ньому.

Окремо позивач зазначає, що протиправними діями відповідача його моральному здоров'ю спричинено значної шкоди, тому що весь період намагання поновити порушені права, його життя було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями. Внаслідок протиправних дій відповідача, йому завдано моральних втрат, які призвели до позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, які він міг би реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв, звернень, скарг та судового позову. Враховуючи присутність травмуючого фактору (неправомірних дій або бездіяльності відповідача), за перенесені ним душевні страждання, просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь грошові кошти у сумі 1000000 грн. в якості компенсації за нанесену моральну шкоду. Нормативно-правовим обґрунтуванням своїх позовних вимог зазначив статтю 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 Цивільного кодексу України та постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

В судовому засіданні позивач підтримав в повному обсязі вимоги свого позову з викладених в позовній заяві підстав та просив задовольнити їх повністю.

Представник відповідача у справі Головного Управління поліції в м. Києві в судове засідання не з"явився, надіславши до суду письмовий відзив на позов, просив проводити судовий розгляд без його участі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання повторно не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статті 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду не надіслав. Про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідачів у справі за наявними матеріалами справи.

Суд, вислухавши вступне слово позивача, об'єктивно дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно і повно перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що влітку 2010 року позивач у справі ОСОБА_3 звернувся до Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві з заявою про шахрайські дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 По даній заяві працівники міліції проводили дослідчу перевірку в порядку статті 97 КПК України (в редакції Кодексу1960 року) та виносили постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, які пізніше скасовувалися прокуратурою та судом, оскільки не було проведено повної, всебічної та об'єктивної перевірки ( а.с.7-9).

24 грудня 2012 року, у зв'язку із набранням чинності змін до Кримінального процесуального кодексу України (в редакції 2012 року), вказані матеріали дослідчої перевірки було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000060, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України ( а.с.10).

12 лютого 2013 року старшим слідчим прокуратури Деснянського району міста Києва Шевченком В.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000060 від 24.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, яку 12 квітня 2013 року скасовано слідчим суддею Деснянського районного суду міста Києва з направленням матеріалів кримінального провадження для організації проведення подальшого досудового розслідування. Підставою скасування наведеної постанови про закриття слідчим суддею зазначено, що провадження закрито передчасно, без всебічного, повного та об'єктивного з'ясування всіх обставин події (а.с.10-11).

Пізніше кримінальне провадження для організації проведення подальшого досудового розслідування направлено начальнику СВ Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві, де з літа 2014 року проведення досудового розслідування доручено слідчому вказаного слідчого відділу Кващук А.В. (а.с.14).

26 вересня 2014 року слідчим СВ Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві Кващук А.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000060 від 24.12.2012 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, яку 18 березня 2015 року скасовано слідчим суддею Деснянського районного суду міста Києва. Підставою скасування наведеної постанови про закриття слідчим суддею зазначено, що провадження закрито передчасно, без всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин події та без проведення певних слідчих дій (а.с.12).

На даний час остаточне процесуальне рішення по вказаному кримінальному провадженню, за доводами позивача, які не спростовані відповідачем, не прийнято.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Вказана правова позиція підтверджується, зокрема, постановою Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини 2 статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Вказана правова позиція підтверджується, зокрема, постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17.

Окрім цього, згідно з частиною 3 статті 19 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Оскільки у справі, яка розглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 березня2015 року протиправна бездіяльність слідчого СВ Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві Кващук А.В.,в частині невиконання своїх службових обов'язків, а саме прийняття рішення про закриття кримінального провадження без всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин події кримінального провадження та без проведення всіх необхідних слідчих дій, а також подальша безпідставна бездіяльність слідчих Деснянського УП ГУНП в місті Києві, що призвела до затягування досудового розслідування кримінального провадження, по якому позивача визнано потерпілим, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Незважаючи на те, що норму матеріального права - статтю 1173 ЦК України, на яку посилається позивач, не можна застосувати до даних правовідносин, суд вважає за можливе самостійно застосувати іншу норму матеріального права - статтю 1174 ЦК України, оскільки позивач не зобов'язаний посилатися саме на ту конкретну норму права, яка підлягає застосуванню, а суд може самостійно застосовувати належну норму матеріального права, виходячи із фактичних позовних вимог, предмету спору та конкретних, встановлених в судовому засіданні обставин справи.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

В судовому засіданні є доведеним той факт, що позивачеві були спричинені моральні страждання, які змінили його нормальний життєвий ритм, а тому, керуючись статтею 23 ЦК України та постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач унаслідок тривалої бездіяльності слідчих, вимоги розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, тривалість моральних страждань позивача у зв'язку з необхідністю докладати додаткових зусиль для доведення своїх вимог щодо розгляду його заяви та прийняття органами поліції відповідного остаточного законного процесуального рішення, суд вважає, що сума у розмірі 10 000,00 грн. є достатнім розміром відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Разом із тим, відповідно до пункту 2 частини 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Так, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що ним з метою спонукання слідчих, керівників органу досудового розслідування, та прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво по вказаному кримінальному провадженню, належно виконувати свої службові обов'язки при його розслідуванні, звертався із заявами в порядку статті 214 КПК України, про вчинення певних кримінальних правопорушень з боку вищевказаних посадових та службових осіб. Оскільки відповідні відомості не були своєчасно внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, позивач звертався зі скаргами до слідчих суддів, в порядку пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України, саме на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За результатами розгляду вказаних скарг позивача, слідчими суддями Деснянського районного суду міста Києва 22 квітня 2015 року, 07 грудня 2015 року, 06 листопада 2017 року та 22 січня 2018 року їх задоволено та зобов'язано внести відповідні відомості до ЄРДР.

Позивачем долучено до позовної заяви в якості доказів на обґрунтування своїх позовних вимог останні дві з вищезазначених ухвали слідчих суддів Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року та 22 січня 2018 року ( а.с.17-19).

Однак, взяти вказані ухвали як преюдиційні факти бездіяльності посадових та службових осіб, які здійснюють досудове розслідування та процесуальне керівництво, тощо, по кримінальному провадженню № 0000060 від 24.12.2012 року неможливо. Як вже зазначено вище, їх було ухвалено слідчими суддями за результатами розгляду скарг позивача в порядку пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України, саме на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. Дані судові провадження є зовсім іншої категорією проваджень, які розглядає слідчий суддя під час здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Вони засвідчують інші встановлені слідчими суддями обставини - бездіяльність певних службових осіб, які не забезпечили додержання вимог статті 214 КПК України в частині строків внесення відомостей до ЄРДР за раніше поданими заявами позивача. Факт лише звернення позивача із заявами в порядку статті 214 КПК України на незаконні дії та бездіяльність слідчих, прокурорів та інших осіб під час досудового розслідування кримінального провадження №0000060 від 24.12.2012 року ні в якому разі не може свідчити та презюмувати факт саме незаконних дій та бездіяльність даних осіб. Наведені позивачем доводи та обставини у вказаних заявах мають бути дослідженні в рамках окремих кримінальних провадженнях, відомості про які слідчі судді зобов'язали внести до ЄРДР.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Оскільки судом встановлено, що вказані докази, а саме ухвали слідчих суддів Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року та 22 січня 2018 року не містять інформацію та не стосуються предмета доказування у даній справі, суд визнає їх неналежними доказами та не бере їх до розгляду.

Проаналізувавши встановлені у справі докази та обставини, вищевказані норми діючого законодавства, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для відшкодування моральної шкоди та часткового задоволення його позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок держави.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 19, 56 Конституції України, статтями 16, 23, 1166, 1167, 1174 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", статтями 12, 13, 19, 76-81, 89, 95, 128, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, п.п 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000.00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач - Головне управління Національної поліції в місті Києві (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Відповідач - Державна казначейська служба України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6).

Суддя О.М. Панченко