Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 205/8730/16-ц

провадження № 61-28262св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року у складі судді Скрипник К. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору від 18 березня 2007 року б/н, банк відкрив відповідачу картковий рахунок та видав платіжну картку з кредитним лімітом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік.

У свою чергу відповідач порушила умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів передбачених умовами кредитного договору, чим не виконала зобов'язання за договором, у зв'язку з чим станом на 31 серпня 2016 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 16 023,41 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, останній платіж на виконання умов договору внесено ОСОБА_4 02 квітня 2013 року у розмірі 375,60 грн, інших платежів, які б обумовлювали переривання строків позовної давності відповідачем внесено не було. Отже, перебіг строків позовної давності розпочався 03 квітня 2013 року та закінчився у квітні 2016 року, проте позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права лише 22 листопада 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У жовтні 2017 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Є. С. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами залишено поза увагу, що відповідно до Умов та правил надання банківських послуг картковий рахунок на ім'я відповідача відкритий на невизначений термін та може бути закритий на підставі заяви останньої. Крім того, сторони домовилися, що договір діє на протязі 12 місяців із моменту його підписання, а якщо жодна зі сторін не заявляє про його припинення він автоматично пролонгується на такий же термін. Тобто укладений між сторонами договір був автоматично пролонгований, оскільки жодна зі сторін не заявляла про свій намір його розірвати та договір діє до теперішнього часу. Крім того, суди безпідставно не застосували до виниклих правовідносин правову позиція Верховного Суду України, викладену в постанові від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15, відповідно до якої у разі застосування строку позовної давності, її наслідки можуть бути застосовані лише до тих зобов'язань та нарахувань, які були здійснені за межами строку позовної давності, водночас суми нарахувань, здійснені у межах строку позовної давності підлягають стягненню.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що 18 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, який оформлений у вигляді заяви позичальника, відповідно до умов якого банк на ім'я ОСОБА_4 відкрив картковий рахунок та видав платіжну картку.

Згідно із умовами договору позичальник зобов'язався сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі 36,00 відсотків на рік, із кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки.

У пункті 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами кредитного договору, передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн та 5 % від суми заборгованості.

Відповідно до пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців із моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

Позичальник зобов'язання за укладеним кредитним договором належним чином не виконував, в результаті чого, станом на 31 серпня 2016 року виникла прострочена заборгованість у сумі 20 896,21 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4810,40 грн; заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 14 113,71 грн та заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1 972,10 грн.

Від цієї суми позивач відняв суму у розмірі 6 112,01 грн, яка стягнута з відповідача за судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2008 року, різниця між сумою заборгованості становить 14 784,20 грн, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн; штраф (процента складова) у розмірі 739,21 грн. Отже, заборгованість до стягнення становить 16 023,41 грн.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором від 18 жовтня 2007 року, останній платіж на виконання умов договору ОСОБА_4 внесено 02 квітня 2013 року в розмірі 375,60 грн, інших платежів після зазначеної дати внесено не було.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання»(статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідачем до районного суду було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки строк дії кредитного договору закінчився у вересні 2011 року, останній платіж на виконання умов договору внесений відповідачем 02 квітня 2013 року, в межах строку позовної давності, а тому строк позовної давності розпочався спочатку з 03 квітня 2013 року та закінчився 03 квітня 2016 року, а позивач до суду із цим позовом звернувся у листопаді 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не застосували до виниклих правовідносин правову позиція Верховного Суду України, викладену в постанові від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15, не заслуговують на увагу, оскільки в постанові від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у зазначеній постанові, а тому посилання на її висновки є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали належне обґрунтування, а переоцінка доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик