Справа № 160/71/19
Провадження № 2-о/160/7/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2019 року смт. Локачі

Локачинський районний суд Волинської області

у складі: головуючого - судді Кідиби Т.О.,

за участю: секретаря - Гупалик А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

29 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із даною заявою до суду.
В обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що 19 березня 2013 року він був прийнятий на військову службу за контрактом. З 19 березня 2013 року по 20.04.2016 року проходив службу у званні старшого солдата, на посаді начальника відділення зв`язку та інформатизації, начальника радіостанції у 80 ОАБр (на даний час - 80 ДШБ) в/ч НОМЕР_1 . З 21 квітня 2016 року по 29 вересня 2017 року у Нововолинському ОРВК він був залучений та брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей, 15.04.2014 року по 21.07.2014 року.
17 липня 2014 року орієнтовно о 13:00 в районі Луганського аеропорту у м. Луганськ, при виконанні бойового завдання, внаслідок обстрілу з БМ-21 «Град» він отримав вогнепальне наскрізне осколкове поранення м`яких тканин правої гомілки, вогнепальне осколкове сліпе поранення лівої ступні з переломом зовнішньої лодижки.
Первинна медична допомога йому була надана відразу в бункері, на території аеропорту солдатом з медроти. 21 липня 2014 року його перевезли в м. Щастя, а згодом у Військово-медичний клінічний центр Північного регіону, де він перебував з 21.07.2014 року по 25.07.2014 року. З 16 по 22.10.2014 року перебував на реабілітації у волонтерському реабілітаційному центрі м. Луцька Волинської області.
Довідкою ВЛК №1922 від 07.10.2014 року встановлено, що вищезазначене поранення пов`язане із проходженням військової служби.
В подальшому розвинувся гнійний післятравматичний артрит лівого гомілково-ступневого суглоба, з приводу чого 20.01.2015 року у ВМКЦ ЗР виконано хірургічну обробку рани лівої стопи. З 18.02.2015 року він лікувався у Київській обласній клінічній лікарні з діагнозом: гнійно-некротична рана латеральної поверхні лівого гомілковостопного суглоба; 23.02.2015 року фістулонекректомія в ділянці рани лівої стопи; 17.03.2015 року аутодермопластика рани летеральної поверхні лівої стопи лоскутом на ніжці.
За розпорядженням командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 08.06.2015 року № 2034, 01.07.2015 року ВЛК провела його огляд та винесла рішення за ст.74 «Г» та 78 «Г» графи ІІ - непридатний до служби у високомобільних військах, придатний до військової служби, а також про те, що його поранення, отримане 17.07.2014 року, пов`язане із захистом Батьківщини.
21.07.2015 року довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності встановлено втрату ним працездатності на 25%.
30.04.2015 року він отримав посвідчення учасника бойових дій.
Указом Президента України №747 від 29.09.2014 року його нагороджено орденом «За мужність III ступеня». А 06.05.2016 року від Спілки учасників бойових дій в зоні АТО Закарпатської області «Побратими України» нагороджено нагрудним знаком «За оборону Луганського аеропорту».
Проте, довідка ВЛК №1922 від 07.10.2014 року та свідоцтво про хворобу №971 від 01.07.2015 року, видані на його ім`я, як і інші документи, що відповідно до законодавства встановлюють причинний зв`язок травм (поранень, контузій, каліцтв), не визначають причинно-наслідкового зв`язку цих поранень із збройною агресією Російської Федерації проти України, що необхідно йому для досягнення мети цього звернення - набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту.
Вважає, що внаслідок саме збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України, він отримав поранення поблизу Луганського аеропорту у м. Луганську.
Просить встановити юридичний факт його поранення при виконанні обов`язку військової служби 17.07.2014 року в районі Луганського аеропорту у м. Луганськ, Україна внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
У судове засідання заявник не з`явився, надіслав до суду письмову заяву від 28.02.2019 року про розгляд справи без його участі, заяву підтримує в повному обсязі, просить її задовольнити.
Представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився також, надіслав до суду письмове клопотання від 18.02.2019 року про розгляд справи без його участі.
Представник Російської Федерації в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду через Посольство вказаної держави, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань до суду не подав.
Зі змісту ч.1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вбачається, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 підставна та підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є громадянином України, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Озютичі Локачинського району Волинської області, що стверджується копією його паспорта (а.с. 23, 24).
Відповідно до наказу №82 від 15.04.2014 року солдат ОСОБА_1 перейшов в підпорядкування керівника АТЦ для виконання бойових завдань в складі сил АТО на території Донецької та Луганської областей (а.с. 25).
Із довідки в/ч польова пошта НОМЕР_2 від 10.10.2014 р. № 466 вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у вказаній військовій частині, яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 30).
Факт отримання вогнепального поранення ОСОБА_1 при виконанні обов`язку військової служби 17.07.2014 року в районі Луганського аеропорту у м. Луганськ, Україна, стверджується наступними доказами, на які посилається заявник.
Довідкою військової частини п/п НОМЕР_2 про отримання травми (поранення, контузії, каліцтва) від 07.10.2014 року № 643, де зазначено, що 17.07.2014 року ОСОБА_1 при виконанні бойового завдання в ході АТО, в результаті обстрілу РСЗВ БМ-21 міжнародного аеропорту м. Луганськ, орієнтовно о 13:00, отримав вогнепальне наскрізне осколкове поранення м`яких тканин правої гомілки, вогнепальне осколкове сліпе поранення лівої ступні з переломом зовнішньої лодижки (а.с. 88)
Довідкою ВЛК №1922 від 07.10.2014 року, якою встановлено, що вищезазначене поранення пов`язане із проходженням військової служби (а.с. 90).
Довідкою Міжнародної асоціації СУ ДЖОК медицини № 7 від 22 жовтня 2014 року стверджується, що ОСОБА_1 перебував на реабілітації у волонтерському реабілітаційному центрі м. Луцька Волинської області з 16 по 22.10.2014 року (а.с.89).
Виписний епікриз №19546 засвідчує перебування ОСОБА_1 з 25.08.2015 року по 23.09.2015 року на стаціонарному обстеженні та лікуванні з діагнозом в результаті поранення, отриманого 17.07.2014 року, у травматологічному відділенні Клініки ушкоджень "Головний військовий клінічний госпіталь" МО України Національного військово-медичного клінічного центру (а.с.91).
Свідоцтво про хворобу №971 від 01.07.2015 року підтверджує, що поранення ОСОБА_1 17.07.2014 року пов`язане із захистом Батьківщини та на підставі ст.74 г, 78 г графи ІІ Розкладу хвороб, графи 1 ТДВ "Б" він не придатний до служби у високомобільних військах, придатний до військової служби (а.с. 92-94).
Відповідно до довідки від 21.07.2015 року серії ВЛН № 0000230 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності встановлено втрату ОСОБА_1 працездатності на 25% (а.с. 95, 96).
30.04.2015 року заявник отримав посвідчення учасника бойових дій (а.с. 97).
Указом Президента України №747/2014 від 29.09.2014 року ОСОБА_1 нагороджено орденом «За мужність III ступеня» (а.с. 98), а 06.05.2016 року від Спілки учасників бойових дій в АТО Закарпатської області «Побратими України» його нагороджено нагрудним знаком «За оборону Луганського аеропорту» (а.с. 99).
Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно із ст. 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей.
Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (ст. 106 Конституції України).
До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ (із змінами) збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Відповідно до ст. 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З даної заяви вбачається, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Незаконно анексувавши АР Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року (із змінами і доповненнями), Автономну Республіку Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Також постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив своє звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї HATO, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором та закликав міжнародне співтовариство визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни.
Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що ставновить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи елементи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганди, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації; підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права та становить серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі».
Резолюція Парламентської асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Крім того, факт тимчасової окупації Російською Федерацією частин Донецької та Луганської області, включаючи їх сухопутну територію у межах окремих районів, міст, селищ і сіл, надра та внутрішні води зафіксовано також ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» 18 січня 2018 року № 2268-VIII. Згідно із ст. 2 вказаного Закону окупація Російською Федерацією цих територій є незаконною, будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, а Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях або за прийняті ними незаконні рішення.
Відтак, уся відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Аналізуючи наведені обставини, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України, наслідком якої стала окупація частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей, є загальновідомим, а тому не потребує доказування відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України.
Дослідивши докази, надані заявником, суд вважає вірним констатувати факт отримання ним поранення 17.07.2014 року в районі Луганського аеропорту в м. Луганськ, Україна, де проходив військову службу заявник, під час бойових дій, спрямованих на відсіч збройної агресії Російської Федерації відносно України.
Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту вогнепального поранення ОСОБА_1 при виконанні обов`язку військової служби 17.07.2014 року в районі Луганського аеропорту у м. Луганськ, Україна внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне заявнику для визначення статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто, жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд прийшов до висновку, що вимоги заяви є обґрунтованими, доведеними, а тому заява підлягає до задоволення.
Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, ст.ст. 82, 223, 247, 259, 263-265, 273, 293, 315-319, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 17.07.2014 року в районі Луганського аеропорту у м. Луганськ, Україна внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Локачинський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Заявник: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, місцезнаходження за адресою: 01601, м.Київ, вул. Еспланадна, 8/10, ; Російська Федерація, адреса для листування: Посольство Російської Федерації в Україні, 03049, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 27.

Суддя Локачинського районного суду Т.О. Кідиба