КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/73/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Кулішенка Ю.М., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 квітня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за спожитий газ,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ТОВ «Київоблгаз Збут», в особі представника за довіреністю Мордатенка К.Л., звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за спожитий газу розмірі 1 168,18 грн. та сплаченого судового збору у розмірі 1 600 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, щовідповідач є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам. Проте в період з 1 липня 2015 року по 28 листопада 2016 року відповідач не в повній мірі оплачував надані послуги газопостачання, у зв'язку з чим виникла заборгованість, погашення якої він ігнорує.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 квітня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ТОВ «Київоблгаз Збут» заборгованість за спожитий газ у розмірі 1 168,18 грн.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ТОВ «Київоблгаз Збут» судовий збір у розмірі 1 600 грн.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням в частині розподілу судових витрат, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким звільнити його від сплати судового збору на користь позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_5 зазначив, що ТОВ «Київоблгаз Збут» є неналежним позивачем у справі, оскільки між ними відсутні договірні відносини щодо постачання природного газу, а тому судові витрати не підлягають стягненню. Він визнав позов в частині стягнення заборгованості за спожитий газ та добровільно сплатив борг 6 листопада 2018 року, після чого газопостачання до його будинку було відновлено. Вважає, що позивач має усі фінансові можливості не вимагати з нього повернення судових витрат і це питання можна було вирішити в позасудовому порядку, проте через бажання помститися за його журналістську діяльність позивач, звернувшись до суду, безпідставно вимагає повернення сплаченого судового збору з нього, як пенсіонера похилого віку (82 роки), батька двох синів - учасників бойових дій, що потребують реабілітації, дружина якого - інвалід другої групи довічно, передчасно померла 30 грудня 2018 року.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині розподілу судових витрат між сторонами.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що у вересні 2017 року ТОВ «Київоблгаз Збут», в особі представника за довіреністю Мордатенка К.Л., звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за спожитий газ у розмірі 1 168,18 грн. та сплаченого судового збору у розмірі 1 600 грн.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з урахуванням тієї обставини, що відповідач позов визнав, дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та стягнув з останнього на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в порядку статті 141 ЦПК України.

Так, у рішенні у справі «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення у справі «Шишков проти Росії» від 20 лютого 2014 року).

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у даному випадку становило 1 600 грн.

За загальним правилом частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Згідно із частини 1 цієї статті у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма міститися й у частині 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції на вказані вимоги процесуального закону уваги не звернув та не врахував, що відповідач до початку розгляду справи по суті позовні вимоги, які стосувалися боргу за спожитий газ визнав, зазначивши про це в окремій письмовій заяві, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про стягнення з нього на користь позивача сплаченого судового збору у повному обсязі.

Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, а відтак, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким половину сплаченого позивачем судового збору слід повернути йому з державного бюджету, а іншу половину - покласти на відповідача.

Колегія суддів не вбачає правових підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору з огляду на відсутність у нього пільг щодо його сплати, встановлених статтею 5 Закону України «Про судовий збір», а питання щодо майнового та сімейного стану відповідача підлягають врахуванню лише під час прийняття позову (заяви, скарги) до провадження суду у відповідності до статті 136 ЦПК України.

Наведене також відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Посилання відповідача на те, що ТОВ «Київоблгаз Збут» є неналежним позивачем у справі не заслуговують на увагу, адже відповідач визнав позов саме цього товариства, яке надавало йому послуги з газопостачання, та у листопаді 2018 року погасив перед ним заборгованість за спожитий газ, про що свідчать долучені до апеляційної скарги копії квитанцій про оплату.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 квітня 2018 року в частині стягнення із ОСОБА_5 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» судового збору у розмірі 1 600 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» сплачений судовий збір у розмірі 800 грн. (вісімсот гривень), що внесений згідно із платіжним дорученням № 208 від 3 лютого 2017 року на розрахунковий рахунок 0043; отримувач - БЦ ДКСУ у Київській області, код банку отримувача (МФО) - 821018, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38009832.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» сплачений судовий збір у розмірі 800 грн. (вісімсот гривень).

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 квітня 2018 року не переглядається.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко