Справа № 454/2313/17 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/811/2169/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Західний Буг» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Струс Т.В., у справі за позовом Приватного підприємства «Західний Буг» до ОСОБА_2, Фермерського господарства «Шпиколос» з участю третьої особи Комунального підприємства Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» про визнання поновленим договору оренди землі та визнання недійсним договору оренди землі, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся в суд з позовом та просив визнати продовженим договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ПП «Західний Буг» від 25.11.2011 р.; визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Шпиколос» від 13.03.2017 р.

Свої вимоги мотивував тим, що 01.11.2010 р. між ОСОБА_2 та ПП «Західний Буг» укладено договір, за яким передано у строкове платне користування земельну ділянку площею 1, 9651 га, яка належить останній на праві приватної власності та знаходиться за межами населеного пункту Княжівської сільської ради Сокальського району.

За актом приймання-передачі від 01.11.2010 р. ОСОБА_2 передала дану земельну ділянку в оренду ПП «Західний Буг».

Договір укладений на 5 років, набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, зареєстрований в Державному реєстрі земель 25.11.2011 р.

Строк дії договору закінчувався 25.11.2016 р. позивач повідомив ОСОБА_2 про бажання скористатися своїм переважним правом, передбаченим договором, на укладення договору оренди землі на новий строк.

10.11.2016 р. орендарем направлено повідомлення про намір продовжити договір оренди та додав проект угоди до договору оренди. Дане поштове відправлення отримано орендодавцем 14.11.2016 р. в передбачений договором строк.

Відповідач не тільки не надав відповіді на пропозицію продовжити договір, а й уклав з ФГ «Шпиколос» договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, зареєстрований 13.01.2017 р. КП ЛОР «Золочівське МБТІ».

Вважає даний договір недійсним, оскільки порушено переважне право позивача на поновлення договору оренди землі.

Так, позивач як орендар виконує всі свої обовязки за договором; до спливу строку повідомив орендодавця у встановлений строк про свій намір скористатися своїм правом укладення договору на новий строк, додавши до листа проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив про наявність заперечень та про своє рішення.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року оскаржив позивач ОСОБА_3 підприємство «Західний Буг».

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано те, що згідно п. 8 Договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підприємством «Західний Буг», після закінчення строку договору орендар має право поновлення його на новий період. Стверджує, що ПП «Західний Буг» повідомив орендодавця про бажання скористатися своїм переважним правом на укладення Договору оренди землі на новий строк в установлені законом та договором порядку і строк.

Посилається на те, що судом неправильно застосовано ч. 5 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», оскільки похилий вік, а також незнання визначеного законом порядку розірвання договору та, нібито, звернення, як до закінчення, так і після до ПП «Західний Буг» в телефонному порядку з повідомленням про розірвання договору оренди землі не є тотожними діями, що визначені в ч. 5 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», а саме направлення листа-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Після направлення орендодавцю листа-повідомлення з проектом додаткової угоди, орендодавець жодного заперечення чи будь-якої іншої відповіді орендарю не надав та, ігноруючи норми закону і договору, передав земельну ділянку іншому орендарю. Вважає, що орендодавець порушив привілейоване переважне право ПП «Західний Буг», який належним чином виконував умови попереднього договору оренди землі та дотримався порядку, форми та строку повідомлення Орендодавця про продовження Договору оренди землі.

Стверджує, що укладаючи новий договір оренди землі, орендодавець не повідомив про це попереднього орендаря, не довів йому умови нового договору оренди земельної ділянки та не переконався в тому, що не буде порушене переважне право ПП «Західний Буг».

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В свою чергу, 27 грудня 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Стверджує, що позивач не надав доказів того, що орендар та орендодавець дійшли згоди по всіх істотних умовах договору. Посилається на те, що нею не було отримано листа-повідомлення та додаткової угоди від позивача та звертає увагу на те, що його твердження про отримання нею таких 14.11.2016 року порушує вимоги закону щодо строків направлення зазначених документів, оскільки лист повідомлення з додатковою угодою повинні були направитись та бути вручені їй не пізніше 25.10.2016 року. Вважає, що у матеріалах справи відсутні докази, які вказують на те, що сторони договору оренди дотримались необхідних вимог ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» щодо поновлення цього договору, що свідчить про відсутність в орендаря переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк та його автоматичного продовження.

Просить апеляційну скаргу ПП «Західний Буг» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року - відхилити.

02.01.2019 року представник ФГ «Шпиколос» - адвокат ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Стверджує, що жодних порушень закону сторонами оспорюваного договору при його укладенні 01.12.2016 року не було допущено, договір укладений з метою створення реальних наслідків, тому немає жодних підстав для визнання його недійсним. Посилається на те, що оспорюваний договір укладений вже після закінчення дії договору оренди, укладеного з ПП «Західний Буг», зареєстрований у встановленому порядку та його умови виконуються сторонами.

Просить апеляційну скаргу ПП «Західний Буг» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року відхилити, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не зявились.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт відправлення відповідного повідомлення рекомендованим листом не є достатнім для того, щоб вважати поновленим договір оренди землі, оскільки існує необхідність інших умов, з якими закон поєднує поновлення договору оренди землі.

Крім цього, після закінчення дії договору ПП «Західний Буг» припинив користуватися належною відповідачу земельною ділянкою, яку він зобовязаний повернути після закінчення строку дії договору.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 розпорядилася належною їй на праві власності земельною ділянкою на власний розсуд, після закінчення дії договору оренди землі та припинення користування позивачем земельною ділянкою, а позивач не довів належного повідомлення її про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Виходячи з наявних матеріалів справи, вимог закону та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується із оскаржуваним рішенням враховуючи таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись в суд з відповідними вимогами, позивач в силу вимог статті 12 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну сторону таких.

Судом встановлено, що 01 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ПП «Західний Буг» укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,9651га, яка знаходиться за межами с. Княже Сокальського району Львівської області. Строк дії договору оренди становить пять років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк, повідомивши письмово орендодавця про такий намір не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку його дії.

Згідно п. 37 договору, дія договору, крім іншого, припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Даний договір зареєстровано у державному реєстрі земель 25.11.2011 р.

Орендована земельна ділянка належить ОСОБА_2, що стверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 13.04.2005 р.

З довідки від 29.08.2017 р. вбачається, що за період з 2011 року по 2016 рік ПП «Західний Буг» нараховано та виплачено ОСОБА_2 орендну плату, згідно вищезазначеного договору оренди землі.

Звертаючись з позовними вимогами позивач ПП «Західний Буг» покликався на те, що порушено його переважне право на укладення договору оренди на новий строк, оскільки отримавши лист про бажання позивача продовжити договір оренди та проект додаткової угоди до договору відповідач не висловила заперечень з цього приводу, вважає, що договір є поновленим, при цьому укладаючи новий договір оренди, орендодавець не повідомила попереднього орендаря ПП «Західний Буг», що свідчить про порушення його прав.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. ОСОБА_5 України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої - п'ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою та дев'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 статті 33 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

В свою чергу, частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Наведене відповідає позиції, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року (справа № 594/376/17-ц).

Аналогічний викладеному вище висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (№ 6-3цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-70цс15), 23 березня 2016 року (№ 6-146цс16), 13 квітня 2016 року (№ 6-2027цс15), на які в тому числі покликається апелянт у доводах апеляційної скарги.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, який відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПП «Західний Буг», фактично виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів відправлення орендодавцю відповідних листів-повідомлень з проектом додаткової угоди, у визначені законом строки та з урахуванням вищезазначених вимог закону дійшов правильного висновку, що позивач не скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі.

З матеріалів справи вбачається, що листом-повідомленням тадодатковою угодою від 10 жовтня 2016 року, ПП «Західний Буг» повідомило ОСОБА_2 про те, що має намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі, строк дії якого закінчується 25 листопада 2016 року, на новий строк.

14 жовтня 2016 року ОСОБА_2 отримала поштове відправлення, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення.

Згідно пункту 43 договору оренди землі, договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, тобто строк його дії розпочався 25 листопада 2011 року, а закінчився 25 листопада 2016 року.

Колегія суддів погоджується з тим, що позивач не надав суду жодних доказів, щодо вмісту поштового відправлення (листа-повідомлення, проекту додаткової угоди), в контексті того, що відповідач заперечує отримання 14 жовтня 2016 року відповідних документів. Таких доказів позивачем не надано і суду апеляційної інстанції.

Не може залишитись поза увагою і те, що додаткова угода, яка міститься в матеріалах справи датована 10 жовтня 2016 року.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для задоволення позовної вимоги про визнання договору оренди поновленим, відсутні, оскільки позивач порушив вимоги закону в частині попередження орендодавця про свої наміри укласти новий договір оренди, тому висновки суду з цього приводу є обґрунтованими.

Отже, суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено і в суді апеляційної інстанції.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

У відповідності до вимог ст. 268 ч. 5 абзацу 2 датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 06 березня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Західний Буг» - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст даного судового рішення складено 06 березня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6