ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3814/19 Справа № 199/8607/17 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним та визнання укладеного договору купівлі-продажу, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним та визнання укладеного договору купівлі-продажу.

Вказував, що 14 січня 2014 року ним написано розписку про отримання в борг від ОСОБА_2 160.000 грн. Проте насправді в січні 2014 року між ними укладено договір купівлі-продажу гранітних плит, за умовами якого гранітне каміння, яке належить продавцю, передавалося на зберігання покупцю та зберігалося покупцем на належному йому підприємстві і використовувалось в підприємницькій діяльності останнього по мірі потреби, а оплата за використані плити здійснювалась безпосередньо після їх використання та оплати їх вартості замовниками послуг ОСОБА_1 з облаштування місць поховання.

Зазначав, що після укладання вказаного договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 гранітне каміння у визначеній сторонами кількості, вартість переданих покупцеві гранітних плит була оцінена сторонами у 160.000 грн. За згодою сторін було складено розписку про отримання ОСОБА_1 грошей у сумі 160.000 грн. (вартість плит), яка і була ним підписана.

Посилався на те, що в період часу з 23 березня 2014 року по 10 вересня 2014 року ним придбано у ОСОБА_2 гранітних плит на загальну суму 49.500 грн., що підтверджується підписами ОСОБА_2 у розписках про отримання грошей за вказаний період часу. В цей же час протягом 2014 року ОСОБА_2, з його відома, продавав гранітні плити, які зберігалися у нього (ОСОБА_1М.), третім особам.

Вказував також на те, що вказані плити у вересні 2014 року вивезено ОСОБА_2 з його підприємства. Після повернення ОСОБА_2 йому невикористаних гранітних плит, відповідач відмовився повернути розписку про отримання грошей від 14 січня 2014 року. Жодних претензій щодо невиконання ним умов договору купівлі-продажу гранітних плит ОСОБА_2 йому не предявляв.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати договір позики, укладений 14 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, удаваним та визнати, що 14 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу та відповідно правовідносини між сторонами регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу та стягнути судові витрати з відповідача.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що факт виконання сторонами прихованого правочину підтверджується діями сторін, доказами, що свідчать про такі дії, є свідчення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4; свідчення вказаних свідків є належними доказами у справі; висновок суду суперечить встановленим у справі обставинам.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що 14 січня 2014 року ОСОБА_1 взяв в борг 160.000 грн. у ОСОБА_2, що підтверджується відповідною розпискою, написання якої не заперечується сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що під договором позики сторони приховали договір купівлі-продажу, укладений мід ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суду не надано. Надані позивачем докази не спростовують факт укладання між сторонами договору позики, надана позивачем відповідачу розписка не містить жодних вказівок на укладення сторонами договору купівлі-продажу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з'ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, встановив усі обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання угоди удаваною, оскільки договір позики виражає дійсну волю сторін, позивач не довів відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, що при укладенні договору позики сторони не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним, унаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що факт виконання сторонами прихованого правочину підтверджується діями сторін, про що свідчать покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, висновок суду суперечить встановленим у справі обставинам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вказані свідки підтвердили факт завезення гранітних плит до позивача, ту обставину, що між сторонами був спір за гроші, ОСОБА_3 вказував, що ОСОБА_2 просив позивача написати розписку про отримання коштів, проте покази зазначених свідків не свідчать про те, що при укладенні договору позики 14 січня 2014 року дії сторін були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, ніж укладення договору позики. За таких обставин, враховуючи, що інших доказів суду надано не було, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позики дійсна спрямованість волі сторін була направлена на вчинення договору купівлі-продажу, як на тому наполягав позивач.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5