Справа № 363/4906/16-ц Головуючий 1 інстанція- Чірков Г.Є.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 листопада 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що 26 жовтня 2016 року близько 14 години 20 хв. на вул.Шевченка 1 у м.Вишгород Київської області сталася ДТП за участю автомобіля «Citroen C3» р.н. НОМЕР_1 під його керуваннямта автомобіля «BMW 535» р.н. НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_1 Вказана ДТП сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , який, керуючи автомобілем «BMW 535» та порушивши п.10.2 ПДР, при виїзді на дорогу із житлової зони (двору) перед проїзною частиною не дав дорогу, внаслідок чогодопустив зіткнення із автомобілем «Citroen C3». Вина відповідача ОСОБА_1 у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Вишгородського районного суду Київської області від 17 листопада 2016 року.

Вказував, що внаслідок ДТП належний йому автомобіль «Citroen C3» отримавпошкодження. Згідно звіту № 962 від 28 листопада 2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Citroen C3» склала 59100,18 грн.

За полісом обов`язкового страхування № АЕ/9051717 від 01 травня 2016 року цивільна відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Скайд», яка втратила статус асоційованого члена МТСБУ, а тому він як потерпілий, який мав поліс обов`язкового страхування, звернувся до МТСБУ, яке на виконання своїх обов`язків виплатило йому страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності в сумі 22822,87 грн. Вважає, що відповідач як винуватець ДТП має відшкодувати йому залишок матеріального збитку не покритого страховим відшкодуванням.

Після проведення судової автотоварознавчої експертизи уточнив вимоги і просив стягнути із відповідача на його користь майнову шкоду у розмірі 35859,05 грн., втрату товарної вартості пошкодженого автомобіля в розмірі 11397,02 грн., витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 1015,20 грн. та судові витрати.

- 2 -

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 35859,05 грн., судові витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 1015,20 грн. та судовий збір в розмірі 605,01 грн., а всього стягнуто 37479,26 грн.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне та неправильне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права. Скарга мотивована неврахуванням судом його доводів про те, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права шляхом подання позову виключно до нього, а не до ПАТ «СК «Скайд», яка застрахувала його обов`язкову цивільну відповідальність, що узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Суд не врахував що він не є належним відповідачем, бо його відповідальність застрахована за полісом обов`язкового страхування у розмірі 100000 грн., а розмір шкоди становить лише 58681,92 грн. Вважає, що втрата страховиком статусу члена МТСБУ, не спростовує його доводів, що він неналежний відповідач. Окрім того, суд невірно встановив обставини справи, вказавши у рішенні, що за його полісом № АЕ/9051717 від 01 травня 2016 року застрахована цивільна відповідальність позивача. Також позивач посилається у своїх заявах про уточнення позовних вимог не недіючі норми ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 48271,27 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково та стягуючи завдані матеріальні збитки із відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що шкода заподіяна позивачу з вини відповідача внаслідок порушення останнім Правил дорожнього руху при керуванні джерелом підвищеної небезпеки, що знаходиться у причинному зв`язку із завданням шкоди, а тому саме він має нести відповідальність за завдану шкоду непокриту страховкою.

При цьому суд виходив з того, що виплаченого страхового відшкодування за

- 3 -

обов`язковим страхуванням недостатньо для відшкодування збитків у повному розмірі.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1166 ЦК України шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За положеннями ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку, якщо ця особа не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 26 жовтня 2016 року близько 14 години 20 хв. на вул.Шевченка 1 у м.Вишгород Київської області сталася ДТП за участю автомобіля «CitroenC3» р.н. НОМЕР_1 під керуванням позивача ОСОБА_2 та автомобіля «BMW 535» р.н. НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_1

ДТП сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , який, керуючи автомобілем «BMW 535» та виїжджаючи на дорогу із житлової зони (двору) перед проїзною частиною не дав дорогу автомобілю, який рухався по ній, порушивши п.10.2 ПДР та допустивши зіткнення із автомобілем «CitroenC3»,внаслідок чого належний вказаний автомобіль був пошкоджений.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 17 листопада 2016 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП та накладено штраф у розмірі 340 грн.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 12-2/390 від 24 квітня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «CitroenC3» р.н. НОМЕР_1 внаслідок його пошкодження в ДТП 26 жовтня 2016 року, складала 58681,92 грн. Величина втрати товарної вартості, заподіяної власнику вказаного автомобіля склала 11397,02 грн.

Також, судом встановлено, що на момент ДТП відповідач ОСОБА_1 мав поліс обов`язкового страхування № АЕ/9051717 від 01 травня 2016 року, за яким його цивільна відповідальність була застрахована у ПрАТ «СК «Скайд». Проте даний страховик втратив статус асоційованого члена Моторного (транспортного) страхового бюро України, а тому позивач, який мав поліс обов`язкового страхування, звернувся до МТСБУ, яке на підставі п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплатило йому страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності в сумі 22822,87 грн., відповідно до вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, з огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, суд вірно захистив права позивача і згідно ст.1194 ЦК України стягнув із відповідача як винуватця ДТП різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі

- 4 -

35859,05 грн. та судові витрати.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про відсутність у нього обов`язку по відшкодуванню шкоди, з огляду на те, що його відповідальність застрахована у ПАТ «СК «Скайд» з лімітом відповідальності 100000 грн., яка і має здійснити позивачу всі виплати у межах ліміту.

По-перше, як вище вказувалося відповідальність ОСОБА_1 була застрахована за полісом обов`язкового страхування № АЕ/9051717 від 01 травня 2016 року, виданимстраховиком ПАТ «СК «Скайд», який втратив статус асоційованого члена МТСБУ, а його поліс є недійсним (т.1 а.с.94).

А тому позивач, який мав поліс обов`язкового страхування, звернувся до МТСБУ, яке виплатило йому страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності в сумі 22822,87 грн., виконавши ці обов`язки замість страховика ПАТ «СК «Скайд» відповідно до ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, позивач виконав свій обов`язок щодо отримання відшкодування за обов`язковим страхуванням і звернувся з вимогами до відповідача про стягнення шкоди лише у розмірі непокритому страховкою.

По-друге, відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має свої особливості. Зокрема, згідно зі ст.29 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Тобто, даний Закон встановлює законодавчі обмеження щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме розмір страхової виплати визначається з обов`язковим урахуванням зносу автомобіля, що у свою чергу згідно ст.1194 ЦК України покладає на винуватця ДТП обов`язок сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, у разі її недостатності.

В даному випадку відповідач ОСОБА_1 помилково ототожнює ліміт відповідальності страховика 100000 грн. із розміром страхової виплати, яка визначається у розмірі і порядку встановленому законом і не може її перевищувати.

Відхиляючи апеляційну скаргу відповідача в цій частині, колегія суддів погоджується із доводами скарги про невірне застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 щодо абсолютного права потерпілого на отримання відшкодування від винуватця чи його страховика, від якої відступив Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, вказавши, що відповідальність за завдану шкоду за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів несе саме страховик, а не страхувальник (п.п.73-74).

Проте відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання суду у рішенні на правову позицію Верховного Суду України у постанові

- 5 -

від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 не призвело до неправильного вирішення справи, а висновки суду першої інстанції щодо наявності передбачених законом підстав для стягнення із відповідача як винуватця ДТП на користь позивача різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою за обов`язковим страхуванням є вірними, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення з цих мотивів відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд невірно встановив обставини справи, вказавши у рішенні, що за полісом № АЕ/9051717 від 01 травня 2016 року застрахована цивільна відповідальність позивача, а не відповідача, не є підставою для скасування судового рішення, а є підставою для виправлення описки чи помилки у судовому рішенні.

Не мають правового значення і доводи відповідача про те, що позивач посилається у своїх заявах про уточнення позовних вимог не недіючі норми ЦПК України, оскільки при ухваленні рішення суд зобов`язаний правильно застосувати норми процесуального закону, незалежно від посилань на це учасників справи.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: