ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/333/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 301030000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

за участю секретаря Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Демчика Р.В. у залі № 5 Придніпровського районного суду м. Черкаси 01 липня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , треті особи Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, -

в с т а н о в и в :

23.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , треті особи Черкаська міська рада, КП «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації» про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог вказує, що згідно договору дарування частки нежитлових приміщень від 18 листопада 2013 року № 4997, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 листопада 2013 року він став власником 17/100 частини 1-го поверху в нерухомому майні - нежитлових приміщень гуртожитку № 2-5, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 С. Амброса, АДРЕСА_2 /2 м. Черкаси, загальна площа приміщень - 115,45 м2 (48,40 м2 та 67,05 м2).

З врахуванням нових власників на даний час право власності за вказаними приміщеннями зареєстровано за наступними особами: ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3

Для оформлення права власності на приміщення у позивача ОСОБА_1 виникла необхідність у виділі йому в натурі частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності.

З цією метою позивач як співвласник майна звернувся до нотаріуса для укладення договору про виділ частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власті та припинення права спільної часткової власності. Частку, яку позивач хоче виділити в натурі, становить 17/100 частини, що складається із приміщення першого поверху № 2-5, загальною площею 115,45 м2 загальною балансовою вартістю 67830 грн.

Згідно розрахунку частки для відчуження вбудованих в гуртожиток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 ), виданому 14 листопада 2013 року КП «ЧООБТІ», технічно можливий виділ в натурі частки 17/100 частини (приміщення першого поверху № 2-5) з об`єкта нерухомого майна.

Із вказаного висновку слідує, що за технічними показниками 17/100 частина об`єкта є відокремленою частиною і може бути виділена в натурі. Виділення частки не перешкоджає праву користування нежитловими приміщеннями іншим співвласникам.

Позивач, з метою укладення нотаріального договору про виділ частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності письмово звернувся до всіх співвласників нерухомого майна нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 . Однак, станом на день звернення з позовом до суду, відповіді від співвласників позивач не отримав.

Позивач ОСОБА_1 посилається, що на сьогоднішній день між ними, як співвласниками цього майна непорозумінь та суперечок з приводу користування, утримання та збереження цього майна не виникає, і досягнута угода про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння.

Позивач ОСОБА_1 , посилаючись на норми статей 358,364,369, 370, 372 ЦК України, та зазначаючи, що на даний час між приміщеннями, які належать позивачу на праві спільної часткової власності, та приміщеннями, які належать відповідачам на праві спільної часткової власності стоять стіни, проведені окремі конструкції, і у кожного свій вхід до приміщення, тому вважає, що об`єкт нерухомості, що знаходиться в загальній частковій власності, можливо розділити без втрати його цільового використання, тому він звернувся в суд з даним позовом, в якому просить виділити ОСОБА_1 в натурі, як окрему одиницю (1/1) - окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить

17/100, що відповідає 115,45 м2 від загальної площі, і складається з нежитлових приміщень будівлі 1-го поверху і 2-5 загальною площею 115,45 м2 (з яких 48,40 м2 - квартира АДРЕСА_4 5 та 67,05 м2 - АДРЕСА_5 АДРЕСА_6 .

27.06.2019 року ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій позивач ОСОБА_1 просив виділити йому в натурі, як окрему одиницю (1/1) окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить 15/100, що відповідає 115,45 м2 від загальної площі і складається з нежитлових приміщень будівлі 1-го поверху № 2-5 загальною площею 115,45 м2 (з яких 48,40 м2 квартира АДРЕСА_4 5 та 67,05 м2 квартира АДРЕСА_6 . Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на частку нежитлових приміщень, яка становить 15/100 будівлі 1-го поверху № 2-5 загальною площею 115,45 м2 (з яких 48,40 м2 квартира АДРЕСА_4 5 та 67,05 м2 квартира АДРЕСА_7 5,6.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначає, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, та є таким, що підлягає скасуванню з підстав, зазначених у ст. 376 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 звертає увагу та те, що між приміщеннями, які належать на праві спільної часткової власності та приміщеннями, які належать відповідачам на праві спільної часткової власності стоять стіни (перегородки), проведені окремі комунікації, у кожного свій окремий вхід до приміщення. Крім того, у довідці № 4370о від 02.08.2019 року, виданої КП «ЧООБТІ» зазначено, що нежитлові приміщення, які йому належать першого поверху № 2-25, №2-26 загальною площею 124,4 м2, мають окремий вихід. Тому, на думку скаржника, об`єкт нерухомості, що знаходиться у загальній частковій власності, можливо розділити без втрати його цільового використання, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 ЦК України, характеризує об`єкт нерухомого майна в цілому, як річ, яка є подільною. Частка, яку просить скаржник виділити є відокремленою, тому її виділ в натурі можливий.

ОСОБА_1 просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 липня 2019 року по справі № 711/634/19 скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення , проте не всі відповідачі отримали судові повістки на 26 вересня 2019 року та копії апеляційної скарги, тому справу було відкладено на 17. 10. 2019 року, та у зв`язку із не отриманням судової повістки відповідачем ОСОБА_6 розгляд справи відкладено на 24.10. 2019 року, на вказану дату всі відповідачі отримали судові повістки і надали на адресу суду клопотання та заяви про розгляд справи без їх участі, що підтверджується заявами відповідачів, які містять в матеріалах справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, відповідачів ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 , які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону, оскільки суд не звернув уваги, що позивачем при уточненні позовних вимог була вказана інша частка в нерухомому майні, тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог, без врахування уточнених позовних вимог позивача.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності,

суд першої інстанції виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не надано доказів, з яких можливо зробити висновок, про те, що позивачу може бути виділена в натурі частка спільного майна, яка становить 17/100, що відповідає 115,45 м2 від загальної площі і складається з нежитлових приміщень будівлі 1-го поверху і 2-5 загальною площею 115,45 м2 ( з яких 48,40 м2 квартира АДРЕСА_4 5 та 67,05 м2 квартира АДРЕСА_6 .

Суд першої інстанції послався в рішенні, що визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем 27.06.2019 року було подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій ОСОБА_1 просив виділити йому в натурі, як окрему одиницю (1/1) окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить 15/100, що відповідає 115,45 м2 від загальної площі, і складається з нежитлових приміщень будівлі 1-го поверху № 2-5 загальною площею 115,45 м2 (з яких 48,40 м2 квартира АДРЕСА_4 5 та 67,05 м2 квартира АДРЕСА_6 . Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на частку нежитлових приміщень, яка становить 15/100 будівлі 1-го поверху № 2-5 загальною площею 115,45 м2 (з яких 48,40 м2 квартира АДРЕСА_4 5 та 67,05 м2 квартира АДРЕСА_7 5,6.

У відповідності до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з попередніх заявлених вимог, на основі яких, мотивував відмову у задоволенні позову, та не звернув уваги на уточнення позовних вимог, колегія суддів, приходить до висновку, що в даному випадку рішення підлягає до скасування, з прийняттям нової постанови.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 18 листопада 2013 року між ОСОБА_6 , як «дарувальником», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як «обдаровуваними» укладений договір дарування частини нежитлових приміщень.

За цим договором дарувальник подарував та передав обдаровуваним, а обдаровувані прийняли в дар від дарувальника безоплатно 17/50 частин нежитлових приміщень гуртожитку 2-го поверху № 4-1,4-2, загальною площею 77,5 кв. м., приміщення 1-го поверху № 1-24, 2-5, 2-20, 2-8, 2-11, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12, 1-22, 1-23 загальною площею 678,2 кв. та підвалу № І,ІІ, ІІІ, ІV, V, VІ, VІІ, що знаходяться у АДРЕСА_3 , а саме: приміщення 1-го поверху № 2-5 в рівних частках кожному.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 листопада 2013 року ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 17/100 частин нежитлових приміщень гуртожитку 2-го поверху № 4-1, 4-2, загальною площею 77,5 кв. м., приміщення 1-го поверху № 1-24, 2-5, 2-20, 2-8 ,2-11, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12, 1-22, 1-23, загальною площею 678,2 кв. та підвалу № І,ІІ, ІІІ, ІV, V, VІ, VІІ, що знаходяться у АДРЕСА_3 .

27.06. 2019 року позивач ОСОБА_1 , подаючи заяву про уточнення позовних вимог суду першої інстанції вказав, що згідно договору дарування частки нежитлових приміщень від 02.09.2015 року № 5576 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.09.2015 року, ОСОБА_1 було подаровано ОСОБА_9 1/50 частини 1-го поверху в нерухомому майні нежитлових приміщень, які належать ОСОБА_1 на підставі договору дарування частки нежитлових приміщень від 18.11.2013 року № 4997 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2013 року. Після відчуження вказаної частини частки розмір частки позивача ОСОБА_1 частини нежитлових приміщень становить 15/100, на що не звернув уваги суд першої інстанції, оскільки суд розглядав спір, вказавши частку 17/ 100 частин нежитлових приміщень.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд .

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує .

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

У статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників.

Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом . Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Отже, право спільної часткової власності це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини 2 статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Таким чином, виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно ч. 1 ст. 158 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

У відповідності до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як вбачається із системного аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України , який дає підстави для висновку, що виділ часток ( поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності, із самостійним окремим виходом.

Якщо виділ ( поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ ( виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику частка, якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

За таких обставин, колегія суддів звертає увагу, що слід врахувати, що після виділу частки із спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється та іншим власникам, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого ( інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему водопостачання, водовідведення, опалення, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою КМУ від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем ОСОБА_1 надано лише завірену ним копію робочого проекту реконструкції нежитлових приміщень, що знаходиться у спільному користуванні 1 поверху гуртожитку під житлову квартиру АДРЕСА_8 зміни зовнішніх геометричних розмірів АДРЕСА_3 , з якої вбачається, що спірна квартира після реконструкції має вихід та складається із : передпокій 12, 75 кв. м, кухня 12, 80 кв. м, житлова кімната 16, 65 кв. м., санітарний вузол 6, 2 кв. м, всього 48, 40 кв. м. Відповідно квартира АДРЕСА_4 6 має вихід та складається із: передпокій 11, 90 кв. м, кухня - студія АДРЕСА_9 , 40 кв. м, житлова кімната 13, 45 кв. м., житлова кімната 15, 75 кв. м , санітарний вузол 7, 55 кв. м, всього 67, 05 кв. м.

Однак, в додатках до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано завірену лише ним копія плану спірної квартири, яка міститься в технічному паспорті, станом на 30.07. 2019 року, що обстежено прим. 2-25, 2-26, з 3-1 по 3-8; з 4-1 по 4-5; з 5-1 по 5- 6; з 6-1 по 6-8; ІУ, УІІІ, ІХ , складеному працівниками КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», з якої вбачається, що спірна квартира після реконструкції має вихід та складається квартира АДРЕСА_8 із АДРЕСА_10 коридора АДРЕСА_11 кв. м, комори 2,1 кв. м, кухня 21,3 кв. м, житлова АДРЕСА_12 . АДРЕСА_13 ., санітарний вузол 6, АДРЕСА_14 кв. м, душ 0, 6кв. м, всього 75,8 кв. м.

Квартира № 6 із : коридора 16, 4 кв. м, гардеробна 11, 3 кв. м, кухня 12,2 кв. м, житлова кімната 17, 4 кв. м., кімната 16, 9 кв. м , туалет 1, 8 кв. м, ванна 6, 9 кв. м, гардеробна 2, 1 кв. м ., всього 85 кв. м.

Проте, згідно робочого проекту реконструкції частини нежитлових приміщень , які перебувають у спільному користуванні 1 поверху гуртожитку під житлову квартир АДРЕСА_8 та № 6, яку просить виділити позивач ОСОБА_1 , вбачається, що спірні квартири, мають інші площі, ніж площі 75, 8 кв. м та 85 кв. м згідно даних в технічному паспорті, які були переплановані та перебудові в окремі квартири з окремим виходом без відповідних дозвільних документів.

Як вбачається із матеріалів справи на вказані перепланування та перебудову відсутня завірена відповідно до вимог закону документація, що дає підстави для висновку, що позивач ОСОБА_1 здійснив самочинне будівництво.

Апеляційний суд звертає увагу, що у розумінні ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності.

Пунктом 6 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року, встановлено, що перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті виділення частки з об`єкта нерухомого майна, проводиться технічна інвентаризація, яка включає комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних матеріалів технічної інвентаризації та технічного паспорта.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово комунального господарства України від 18 червня 2007 року, зареєстрованою Міністерством юстиції України 06 липня 2007 року за № 774 /14041.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Згідно до п. 3.10 Інструкції бюро технічної інвентаризації готує висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна для укладення договору про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна або договору про виділ частки з об`єктів нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що такий висновок відсутній в матеріалах справи.

Пунктами 1.2, 3.10, 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року, передбачено, що виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, який готує суб`єкт господарювання. За наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону. Самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються.

Враховуючи, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, але у межах, передбачених законом, то здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує у неї права власності на таке майно, тому виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, то відповідно воно не може бути предметом поділу ( виділу ) згідно до норм статей 364, 367 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо задоволення позовних вимог є безпідставними та необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про виділ в натурі частки із об`єкта нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності позивача на вказані нежитлові приміщення будівлі гуртожитку по АДРЕСА_3 , хоча судом помилково вказана інші частка, ніж належить позивачу на час розгляду справи.

Отже, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення в частині вимог щодо задоволення позовних вимог позивача, з врахуванням вище викладених аргументів суду.

Згідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадках, встановлених законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до пунктів 54, 56 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, проводиться за умови наявності технічної можливості такого виділу та можливості використання майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин.

Для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються, зокрема, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись в суд з даним позовом, обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що згідно розрахунку частки для відчуження вбудованих в гуртожиток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_15 ), виданому станом на 14.11.2013 року КП «ЧООБТІ», технічно можливий виділ в натурі частки 15/100 частини (приміщення першого поверху № 2-5 ) з об`єкта нерухомого майна. Він вказує, що за технічними показниками 15/100 частин об`єкта нерухомого майна є відокремленою і може бути виділена в натурі. Виділення частки не перешкоджає праву користування нежитловими приміщеннями іншими співвласниками.

Проте, як вказувалось вище, позивач ОСОБА_1 не надав доказів, що проведене ним перепланування та перебудова приміщень із нежитлових у житлові приміщення здійснена позивачем на підставі дозволів, введена в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства і не є самочинним нерухомим майном.

З вищезазначених розрахунків частки для відчуження вбудованих в гуртожиток приміщень, проведених КП «ЧООБТІ» 04.11.2013 року вбачається, що на них не міститься підпису в.о. директора КП «ЧООБТІ» ОСОБА_10 , та розрахунки не скріплені відбитком круглої печатки даного комунального підприємства, на що також звертає увагу колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів вважає, що позивач не надав суду доказів фактичних даних про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна при виділі частки в натурі, виготовлення відповідних матеріалів та технічного паспорта, надання висновку про технічну можливість такого виділу, який є обов`язковим, не спростував наявності самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих об`єктів в складі спільного нерухомого майна, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача та доводів і вимог апеляційної скарги позивача в частині його вимог.

Апеляційний суд також звертає увагу, що питання виділу майна у натурі із частки майна, що є у спільній частковій власності, носить договірний характер з метою врахування інтересів всіх співвласників майна, і його вирішення в судовому порядку допускається лише у виключних випадках, а саме у разі порушення, невизнання чи оспорення прав одного із співвласників іншими.

Отже, за вказаних обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача та вимог апеляційної скарги, але вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню щодо скасування рішення суду і прийняття нового судового рішення, але не про задоволення позовних вимог, а про відмову у їх задоволенні, оскільки позивач не довів порушення, невизнання чи оспорення його прав як співвласника майна, іншими відповідачами співвласниками, якими, як вбачається із їх письмових заяв на адресу суду, визнаються позовні вимоги, що не перешкоджає сторонам виконати вимоги закону та добровільно укласти спільний договір про поділ майна.

У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, норми права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин, приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів, з яких можливо зробити висновок про доведеність та обгрунтованість вимог позивача та задоволення вимог про виділення в натурі частка спільного майна, як окрему одиницю (1/1) - окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить 15/100, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 .

Колегія суддів, встановивши обставини справи, приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, враховуючи, що судом допущено порушення норм процесуального права, оскільки суд, розглянувши позовні вимоги, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, пославшись, що позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів, з яких можливо зробити висновок, про те, що позивачу може бути виділена в натурі частка спільного майна, але не правильно вказав частку 17/100, тоді як в дійсності на час розгляду справи частка позивача змінилась та становить 15/100, що відповідає 115,45 м2 від загальної площі і складається з нежитлових приміщень будівлі 1-го поверху і 2-5 загальною площею 115,45м 2( з яких 48,40м2 квартира АДРЕСА_4 5 та 67,05 м2 квартира АДРЕСА_7 5,6.

Отже, вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню лише щодо скасування рішення суду у зв`язку із порушенням норм процесуального права, але не з підстав та доводів вказаних скаржником, оскільки він просить про задоволення позовних вимог, в колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, так як наявні в матеріалах справи докази не дають підстав задовольнити позовні вимоги позивача.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та застосування норм матеріального права, які не підлягають застосуванню до вимог, які просить задовольнити позивач, оскільки позивачем не доведено позовних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору, не в повній мірі врахував всі обставини справи, не взяв до уваги заяву про уточнення позовних вимог, яка була подана позивачем до суду 27.06.2019 року, тому відмовив у задоволенні позову про виділення 17/ 100 частин в натурі як окрему одиницю, об`єкта нерухомості, яка позивачу не належать, оскільки у відповідності до уточнених позовних вимог позивачу належить 15/100 частин, що призвело до порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду у відповідності до норм ст. 376 ЦПК України, та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні уточнених позовних вимог позивача про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, змінює розподіл судових витрат.

Однак, апеляційний суд, приймаючи до уваги, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому відсутні підстави для стягнення судових витрат про сплаті судового збору за подання апеляційної скарги з відповідачів. Отже, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , треті особи Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , треті особи Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов