Справа № 404/3503/18
Номер провадження 2/404/2493/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

22 січня 2019 року Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючого судді - Іванової Н.Ю.

при секретарі - Гуйван О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», просила визнати недійсним договір № 02208 фінансового лізингу від 15 грудня 2017 року та стягнути з відповідача кошти в сумі 19000 грн. на свою користь.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 грудня 2017 року між позивачем та ТОВ «Сігма Автолізинг» був підписаний договір фінансового лізингу № 02208 від 15 грудня 2017 року. Спірний договір укладався нею з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю, тому на правовідносини між сторонами поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживача».

Зазначено, що в мережі Інтернет позивач знайшла оголошення про продаж авто Ravon R2 1.25 AT Comfort вартістю 189 000 грн., зателефонувавши за телефоном вказаним у оголошенні їй роз'яснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності за ціною вказаною в оголошенні. Декілька днів вона вела переговори щодо транспортного засобу та необхідних документів. Менеджер компанії сказала, що документи пройшли перевірку i авансовий платіж позивача складає 23 % від вартості транспортного засобу. Позивач приїхала до офісу компанії в м. Київ i менеджер компанії пояснила, що вона повинна спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в сумі 18 900 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого нею буде укладено договір лізингу. Того ж дня нею було сплачено рахунок на суму 18 900 грн., після чого їй надали договір з іншими надрукованими документами на підписання, мотивуючи, що без підписання усіх заяв неможлива передача транспортного засобу. Одразу після підписання зазначеного договору позивач помітила, що в договорі вартість транспортного засобу значно вища, ніж та, на яку вона розраховувала, на що менеджер компанії повідомив, що це їх внутрішні справи, необхідні для перекриття вартості акційного авто, та пообіцяв доставити транспортний засіб вказаний в заяві на отримання транспортного засобу. Вона чекала до вечора, але автомобіль так i не прибув, їй пояснили, що автомобіль зламаний i його не можуть надати в такому стані. Її запевнили, що через три дні авто прибуде до неї. Пройшло три дні, але автомобіль так i не прибув. Менеджер на зв'язок не виходить.

Таким чином вважає, що під час попередніх переговорів представником компанії її введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернути та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Вказаний договір фінансового лізингу є незаконним, оскільки порушує її права та суперечить вимогам законодавства. В звязку з вказаним позивач вимушена звернутись до суду.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 червня 2018 року по вказаній справі відкрито провадження та призначено за правилами загального позовного провадження підготовче засідання /а.с. 35-36/.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с. 51/.

Представник позивача в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Просила позовні вимоги задовольнити, не заперечила проти ухвалення заочного рішення.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та заперечень не подавав.

За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Суд, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що 15 грудня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності №1 від 01 листопада 2017 року та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 02208, предметом якого є транспортний засіб Ravon R2 Comfort 1.25 AT /а.с. 11-18/.

Вартість предмета лізингу на момент укладання даного Договору зазначається у даному Договорі та в Додатку №1 (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства.

Відповідно до п. 8.2 договору, укладаючи даний договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору становить 6 762 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 189 00 грн. з ПДВ.

Відповідно до п.8.3. договору сторони погодились, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Відповідно до п. 8.4 договору підписанням даного договору лізингоодержувач підтверджує, що його було попереджено про можливі валютні ризики, що впливатимуть на договір фінансового лізингу, зобовязання якого виражені в іноземній валюті або умовами договору фінансового лізингу якого передбачена зміна вартості предмета фінансового лізингу, процентної ставки та/або розміру лізингових платежів залежно від офіційного курсу гривні до іноземної валюти. Лізингоодержувач прийняв на себе валютні ризики згідно з цим Договором.

Комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію договору зазначено у додатку №1 до даного договору. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу (п. 9.1 договору).

Авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 25 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у додатку №1 до даного Договору (п. 9.2 договору).

Даним договором сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного Договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 23% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у новому додатку №1 до даного договору, який сторони зобов'язані підписати на момент отримання предмету лізингу та який є його невід'ємною частиною (п. 9.4 договору).

Дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. При цьому сторони зобовязані укласти відповідну додаткову угоду до договору, якою буде закріплено наступний порядок такого дострокового закриття (п. 10.12 договору).

Згідно з п. 12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Відповідно до п. 12.2 договору лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п. 9.3 даного договору, про що повідомляє лізингоодержувача у письмовій формі. В такому випадку, лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Повернення коштів буде здійснено протягом 30 банківський днів з моменту отримання від лізингоодержувача власних банківських реквізитів, згідно з якими повинні бути перераховані грошові кошти.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень (п. 12.8), однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (п. 3.4 договору).

Судом також встановлено, що відповідно до квитанції № N0GD057634 від 15 грудня 2017 року ОСОБА_1 на виконання умов зазначеного договору сплатила авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 02208 на рахунок отримувача ТОВ «Сігма Автолізинг» у розмірі 19 000 грн. /а.с. 19/.

19 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ТОВ ««Сігма Автолізинг» із заявою про розірвання договору та повернення коштів.

Листом №175 від 04 січня 2018 року, позивачу було повідомлено, що відповідно до умов договору, було сплачено кошти в сумі 19 000 грн., що відповідно до п. 9.6. договору зараховані як комісія за організацію договору в розмірі 18 900 грн. та частина авансового платежу в розмірі 100 грн. У разі виявлення бажання розірвати договір потрібно відправити відповідну заяву, в якій чітко вказати бажання розірвати договір, тоді договір буде розірвано згідно умов договору, а саме відповідно до ст.12 договору /а.с. 22/.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права.

Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Докази оцінюються судом з точки зору їх належності - чи місять вони інформацію щодо предмета доказування; допустимості - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування; не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірності - на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатності - які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Також при ухваленні рішення судом застосовуються положення цивільного законодавства щодо підстав недійсності правочинів, зокрема, частин першої, другої статті 215 ЦК України, згідно яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним згідно ч.4 ст. 18 цього Закону.

У оспорюваному договорі вказано, що лізингоодержувач має право розірвати даний Договір за власним бажанням, однак в такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, в такому випадку, лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає (п. 12.1, п. 12.2 договору).

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень (п. 12.8, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (п. 3.4 договору). При цьому, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 23% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у новому додатку №1 до даного договору, який сторони зобов'язані підписати на момент отримання предмету лізингу та який є його невід'ємною частиною (п. 9.4 договору).

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що пункти п. 12.1, п. 12.2, п. 12.8, п. 9.4 договору фінансового лізингу підпадають під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Вказаними нормами до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначені у вказаних пунктах умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також судом береться до уваги та обставина, що відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За правилами статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу не було посвідчено нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язанні з його недійсністю. Наведена стаття формує загальне правило, відповідно до якого недійсний правочин не спричиняє юридичних наслідків для сторін, чи то будь-яких інших осіб, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тобто, застосування двосторонньої реституції. Двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочин. Таким чином, наведена стаття встановлює, що основним наслідком недійсності правочину за ЦК України, є двостороння реституція.

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що укладений оскаржуваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови та відсутнє нотаріальне посвідчення оскаржуваного договору, тому він підлягає визнанню недійсним з вказаних підстав та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 19 000 грн. авансового платежу, сплаченого позивачем за договором фінансового лізингу згідно квитанції, яка міститься в матеріалах справи.

Тобто застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у Постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551цс16. Дані законодавчі приписи також відображені і у положенні Хартіїї захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17 червня 1973 року № 543, зокрема передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Окрім того, згідно пункту 4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою згідно п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Суд також бере до уваги той факт, що позивачем, не зважаючи на незгоду з предметом лізингу, договір був підписаний, але зазначає, що матеріальне право України забороняє укладання договорів, за якими одна із сторін знаходиться в суттєвій перевазі над іншою.

Тому вимоги позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 19 000 грн. підлягають до задоволення в повному обсязі.

Таким чином, суд, розглянувши справу в межах позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, проаналізувавши чинне матеріальне право, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1536,80 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 220, 227, 628, 799,806 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 280-289 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати недійсним договір № 02208 фінансового лізингу від 15 грудня 2017 року укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 19 000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» в дохід держави 1536,80 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: вул. Лисенко11, кв. 3, ІПН-);

Відповідач: ТОВ «Сігма Автолізинг» (місцезнаходження: м. Київ, Харківське шосе, буд. 182, р/р 101 в ПАТ «ОСОБА_3 Дніпро», МФО 305749, ).

Повний текст рішення суду складено 31.01.2019 року.

Суддя Кіровського Н. Ю. Іванова

районного суду

м.Кіровограда