КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/294/2018 Головуючий у 1 інстанції - Астахова О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року позивач Управління Пенсійного фонду України звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного Фонду України в м. Києві, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві, перебуває ОСОБА_2, яка отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після проведення перевірки було встановлено, що ОСОБА_2 не подала до Управління відомості про те, що вона була зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, що впливає на розмір призначеної пенсії, у зв'язку з чим виникла переплата пенсії за період з 24.10.2015 року по 08.11.2016 року у розмірі 5 237 грн. 13 коп.

14.02.2017 року ОСОБА_2 був направлений лист з пропозицією досудового врегулювання спору по даному питанню та сплати нею суми боргу в добровільному порядку, однак, даний лист відповідач проігнорувала, що змушує позивача звернутись із даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року позов Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Головного управління Пенсійного фонду України борг у розмірі 5 237грн. 13 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що отримавши лист від Головного управління Пенсійного Фонду України, 25 лютого 2017 року, відповідач відразу поїхала до управління, але не змогла отримати від працівників будь якої змістовної інформації. Після чого написала звернення до Головного управління Пенсійного фонду (копії з печатками реєстрації додає). У той же час отримала відповідь з податкової Інспекції Дніпровського району, що дійсно в липні 2006 року була призупинена діяльність, як суб'єкта підприємницької діяльності, із зазначенням про те, що звіти про її доходи не надавались з серпня 2006 року, а відтак, будь - яких доходів ОСОБА_2 не отримувала і підприємницькою діяльністю не займалася.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Головного управління УПФУ в м. Києві, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не повідомила про те, що вона була зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, у зв'язку з чим виникла переплата пенсії, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Проте, колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не у повній мірі відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 16 березня 2010 року ОСОБА_2 звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення/перерахунок пенсії, в якій просила призначити їй пенсію за віком, як непрацюючому пенсіонеру відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Як убачається із пам'ятки пенсіонера, ОСОБА_2 16 березня 2010 року ознайомлена із нею тазобов'язувалась своєчасно протягом 10 днів повідомляти Управління пенсійного фонду про обставини, що можуть вплинути на її пенсійне забезпечення.

Із протоколу №62156 від 21 квітня 2010 року убачається, що ОСОБА_2 з 01 березня 2010 року була призначена пенсія за віком, як непрацюючому пенсіонеру відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Однак, під час перевірки даних, використаних для призначення пенсії, з даними реєстру застрахованих осіб та індивідуальними відомостями про застраховану особу, виявилось, що при зверненні до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення та виплату ОСОБА_2 пенсії як непрацюючому пенсіонеру, відповідач була зареєстрована як фізична особа - підприємець, що впливає на розмір призначеної пенсії, у зв'язку із чим виникла переплата пенсії за період з 24.10.2015 року по 8.11.2016 року у розмірі 5 237 грн 13 коп.

На підставі розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києва № 535 від 06 лютого 2017 року, Лівобережному об'єднаному управлінню ПФ України в м. Києві запропоновано вирішити питання про утримання переплати пенсії пенсіонера ОСОБА_2 за період з 24 жовтня 2015 року по 08 листопада 2016 року в сумі 5237,13 грн. у зв'язку з працевлаштуванням.

14 лютого 2017 року позивачем на адресу відповідача був направлений лист щодо добровільної сплати переплати пенсії у розмірі 5237,13 грн. та попереджено, що у разі невиконання даної вимоги переплата пенсії буде стягнута шляхом утримання 20% пенсії до повного погашення заборгованості.

ОСОБА_2 протягом 2017 року неодноразово зверталась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві із заявами щодо вирішення питання по виниклій переплаті пенсії.

Відповідно до листа ГУПФ України у м. Києві від 03 травня 2017 року №9767/02 Лівобережному об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві запропоновано скасувати рішення про утримання переплати пенсії ОСОБА_2 та утримані кошти повернути в травні 2017 року.

Положеннями частини першої статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім'ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до статті 1215 ЦК Українине підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року за № 374/7695, повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, проводиться відповідно до статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміни у складі сім'ї тощо.

Згідно з частиною першою статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку про те, що механізм повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення таких сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме, через зловживання, зокрема, у випадку надання недостовірної інформації або ненадання інформації, обов'язковість подання якої передбачена законодавством.

Закон встановлює два виключення з цього правила: по - перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по - друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються. Отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності рахункової помилки з боку особи, яка проводить таку виплату та недобросовісності з боку набувача.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14.

Як вбачається із матеріалів справи , що при опрацюванні заяви ОСОБА_2 від 18 листопада 2015 року та переведенні її до категорії непрацюючих пенсіонерів Управлінням не було долучено відомості про відсутність інформації про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, тобто вимоги до пенсіонера про надання відомостей кореспондуються із обов'язком державного органу перевіряти ці відомості, тобто на Управління пенсійного фонду покладено обов'язок перевіряти реєстрацію пенсіонера як приватного підприємця, а тому немає підстав вважати, що кошти були переплачені у зв'язку із зловживаннями самого пенсіонера .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь - якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер'їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків.

Як убачається з листа ДФС України ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, ОСОБА_2 13.02.2003 року була зареєстрована фізичною особою - підприємцем в ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Згідно із даними АІС РПП ОСОБА_2 на підставі довідки про зняття з обліку форма 12-ОПП №1696/9/17-175 від 25.07.2006 року, було змінено стан на «знято з обліку за основним місцем обліку».

Проте, лише 09.11.2016 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією проведено Державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 за №1163371.

Згідно листа ДФС України ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, станом на 10.05.2017 рік звітність до ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві за період з 2006 року по 2016 рік ОСОБА_2 не подавала, а відтак, доходів від підприємницької діяльності не отримувала.

У зазначеній справі встановлено наявність двох обов'язкових складових, за яких відповідно до статті 1215 ЦК України можливе повернення безпідставно набутого майна, а саме: відсутність рахункової помилки з боку УПФ України і недобросовісність з боку ОСОБА_2

Подавши заяву про призупинення своєї діяльності як приватного підприємця, не здійснюючи підприємницьку діяльність, будучи звільненою фіскальними органами від обов'язку подавати звітність про діяльність , не отримуючи доходів від підприємницької діяльності відповідач добросовісно помилялася, надавши інформацію до управління пенсійного фонду , що вона не працює. Вважати її дії недобросовісними у суду підстав немає.

За таких обставин, оцінивши зібрані докази, наведені сторонами доводи та заперечення щодо предмету позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо доведеності позивачем наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 безпідставно одержаних коштів .

Тому з урахуванням положень ст. 1215 ЦК України проведена відповідачу виплата призначеної пенсії за вказаний позивачем період стягненню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з'ясуванням обставин справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, який не відповідає обставинам справи, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 рокускасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає як малозначна справа

Повний текст постанови виготовлено 4 березня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді: