Провадження № 2/750/365/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року м. Чернігів

ДЕСНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІГОВА

в складі судді Коверзнева В. О.;

учасники судового процесу:

секретар судового засідання Хамайко С. В.,

представники позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3,

представник відповідача адвокат ОСОБА_4;

розглянув у відкритому судовому засіданні (в порядку загального позовного провадження) цивільну справу за позовом комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна лікарня» до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зобовязання звільнити жиле приміщення від речей та не перешкоджати в користуванні ним.

ОСОБА_5 СПОРУ

1.1. 28.11.2018 комунальний лікувально-профілактичний заклад «Чернігівська обласна лікарня» (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач) про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою № 26 в будинку № 209 по проспекту Миру в місті Чернігові, а також зобовязання відповідача звільнити вказану квартиру від особистих речей та не перешкоджати позивачу в користуванні нею.

1.2. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач вселився в спірну квартиру, що має статус гуртожитку та призначена для проживання лікарів-інтернів, тимчасово, як чоловік ОСОБА_6, яку було заселено на підставі домовленості між головним лікарем Чернігівської обласної лікарні та першим заступником прокурора Чернігівської області. В 2011 р. ОСОБА_6 разом із дочкою звільнила спірну квартиру, а відповідач, всупереч попередньої домовленості, - звільняти квартиру відмовився.

Позивач стверджує, що протягом тривалого часу відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин і не сплачує за комунальні послуги та за утримання житла, внаслідок чого виникла заборгованість; крім того, він займає квартиру без відповідної правової підстави та не дозволяє вселяти в неї на койко-місце працівників лікарні, чим незаконно створює перешкоди в користуванні квартирою.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ У СПРАВІ

2.1. Ухвалою судді від 30.11.2018 відкрито провадження в цивільній справі, яку, з урахуванням складності та значення для сторін, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, при цьому запропоновано сторонам надіслати суду процесуальні заяви по суті справі (відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та заперечення); цією ж ухвалою призначено попередній розгляд справи на 02.01.2019 (а.с. 106, 107).

2.2. Ухвалою суду від 23.01.2019 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу для розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з викликом до суду сторін і свідків.

2.3. Ухвалами суду від 23.01.2019 та від 22.02.2019 допущено до участі справі в якості представників позивача ОСОБА_1 (голова комісії з реорганізації позивача) і ОСОБА_2 (член комісії з реорганізації позивача) як осіб, які відповідно до приписів частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України є повноважними представниками позивача у відносинах з третіми особами та мають самостійне право представляти позивача в суді (а.с. 121-129).

ІІІ. ОСОБА_7 ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

2.1. У судовому засіданні представники позивача предявлений позов підтримали та наполягали на задоволенні.

2.2. Відповідач і його представник позов не визнали. Вважають, що позивач не має права вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у гуртожитку, оскільки на момент звернення до суду з цим позовом спірне жиле приміщення перебувало на балансі комунального підприємства «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради (є неналежним позивачем).

Відповідач стверджує, що проживає в спірній квартирі на законних підставах, якою є договір найму житла від 01.03.2011, при цьому спірна квартира є єдиним і постійним місцем його проживання; надані позивачем докази беззаперечно не підтверджують факт його постійного непроживання в квартирі протягом тривалого часу. Відповідач також звернув увагу суду на те, що, через відсутність права на інше жиле приміщення, в разі задоволення позову, він залишиться без житла, чим буде порушено його житлові права, гарантовані статтею 47 Конституції України.

ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ЯКІ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

4.1. Як випливає з відміток у паспорті (а.с. 289), з 28.01.2009 відповідач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Квартира).

Квартира була передана в користування позивачу на підставі рішення Чернігівської міської ради депутатів трудящих від 31.07.1974 № 398 та рішення виконавчого комітету Деснянської районної ради депутатів трудящих від 16.08.1974 № 227, з метою використання в якості гуртожитку для лікарів-інтернів (а.с. 15, 16, 18, 22, 90).

4.2. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.11.2015, яке набрало законної сили 26.01.2016 (а.с. 89-97; цивільна справа № 750/8571/15-ц), встановлено, що на момент вселення відповідача в Квартиру, останній у трудових відносинах з позивачем не перебував; спільне рішення адміністрації обласної лікарні та її профспілкового комітету про надання позивачу жилої площі в гуртожитку не ухвалювалося, а спеціальний ордер на вселення відповідача в Квартиру не видавався; відповідачу та членам його сімї було надано дозвіл лише на тимчасове проживання в гуртожитку.

У звязку з цим, місцевим судом зроблено висновок, що відповідач не набув законного права користування Квартирою.

4.3. Вказане підтверджується й матеріалами справи, зокрема, витягом з протоколу профспілкового комітету позивача від 18.12.2008 № 77 (а.с. 84), в якому йдеться лише про згоду адміністрації лікарні на продовження тимчасового проживання ОСОБА_6 (на той час дружина відповідача) разом із членами її сімї.

V. ОСОБА_8 ПРАВА, ЩО РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ОСОБА_9 СУДУ

5.1. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт ненабуття відповідачем права користування Квартирою, який встановлений рішенням суду від 16.11.2015 по цивільній справі № 750/8571/15-ц, з огляду на наведені вище положення процесуального кодексу, вважається доведеним, а тому не підлягає доказуванню в цій справі.

5.2. За приписом статті 127 Житлового кодексу Української РСР (далі Кодекс) гуртожитки використовуються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Згідно зі статтею 128 Кодексу жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сімям, які мають право проживати в гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Статтею 129 Кодексу встановлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видається на підставі рішення адміністрації підприємства, установи, організації.

На підставі системного аналізу наведених положень Кодексу суд доходить таких висновків:

- єдиною підставою для вселення відповідача в Квартиру може бути лише спеціальний ордер, виданий позивачем (1);

- укладений між позивачем і колишньою дружиною відповідача договір найму житла від 01.03.2011 (а.с. 57) не замінює спеціальний ордер, а тому не вважається законною підставою для вселення відповідача в Квартиру, оскільки Кодекс не передбачає можливості вселення на жилу площу в гуртожитку та подальше користування ним на підставі договору найму житла (2);

- укладення договору найму житла від 01.03.2011 прямо суперечить приписам статей 128-130 Кодексу, а тому цей договір не породжує юридичних наслідків, зокрема, не є підставою виникнення у відповідача права користування Квартирою.

5.3. Як убачається з відміток у паспорті відповідача (а.с. 289), останній, в період з 24.11.2005 по 13.03.2012 включно, перебував у шлюбі з ОСОБА_6, яка працює на посаді прокурора прокуратури Чернігівської області.

В результаті дослідження судом, за пропозицією представника позивача, електронної декларації ОСОБА_6, що знаходиться у відкритому доступі та розміщена на офіційному сайті НАЗК (https://public.nazk.gov.ua/search?page), встановлено, що 20.01.2009 ОСОБА_6 набула право власності на квартиру площею 64.1 м2, що свідчить про те, що на момент вселення в Квартиру сімя відповідача не мала законного права на отримання жилої площі в Квартирі.

На початку дослідження обставин справи по суті відповідач стверджував, що через значне погіршення стосунків із дружиною він не володів інформацією про наявну в неї на праві власності квартиру. В подальшому, під час допиту судом свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12, які показали, що відповідач має в користуванні автомобіль Volkswagen Passat темно-коричневого кольору, відповідач визнав, що вказаний автомобіль належить його колишній дружині (що відповідає електронній декларації ОСОБА_6 М.), яка передала автомобіль йому в користування взамін відмови від претензії на квартиру площею 64.1 м2, що набута ОСОБА_6 під час шлюбу з відповідачем і знаходиться по улиці Красносільського в місті Чернігові.

Вказане підтверджує, що відповідач є обізнаним про наявне в нього право на квартиру по улиці Красносільського в місті Чернігові, проте добровільно не вживає заходів, спрямованих на юридичне оформлення цього права для того, щоб створити ілюзію відсутності в нього в користуванні іншого житла ніж Квартира і, в такій спосіб, спромогтися отримати у власність житло від держави, на яке не має законного права.

5.4. Виходячи з мотивів, викладених в пп. 5.1 5.3 цього рішення, та з урахуванням того, що відповідач вважається таким, що не набув право на Квартиру, вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування Квартирою не підлягають задоволенню, тому як не можна визнати особу такою, що втратила право, яким вона ніколи не володіла.

5.5. Вимога позивача про зобовязання відповідача звільнити Квартиру від особистих речей та не перешкоджати позивачеві в користуванні Квартирою по суті є вимогою про виселення без надання іншого жилого приміщення, що відповідає приписам статті 132 Кодексу (виселення з гуртожитків).

По справі встановлено, що відповідач в Квартирі фактично не проживає, а лише іноді зявляється в ній, з метою створення у сторонніх осіб уявлення про фактичне користування Квартирою. Зазначене підтверджується показаннями допитаних судом свідків ОСОБА_13 (комендант гуртожитку), ОСОБА_14 (заступник головного лікаря), ОСОБА_15 (сусідка відповідача по Квартирі), а також довідкою ПАТ «Чернігівобленерго» про фактичне споживання відповідачем за місцем реєстрації (Квартира) за 2018 р. усього 3 кВт електричної енергії (а.с. 231), які в сукупності узгоджуються між собою.

Водночас, суд критично оцінює покази свідків відповідача ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12, які стверджували, що відповідач нібито постійно проживає в Квартирі, та не приймає їх до уваги при вирішенні справи, оскільки їхні свідчення суперечать навіть позиції самого відповідача, який стверджував у суді, що під час проживання в Квартирі побутовими електричними приладами та електричною енергією не користується, у той час, як його свідки вказували на те, що під час їх перебування в Квартирі відповідача, останній активно користувався побутовими електричними приладами (холодильник, телевізор, освітлювальні прилади), що суперечить довідці ПАТ «Чернігівобленерго» про фактичну кількість спожитої відповідачем електричної енергії, скаденої на запит суду на підставі даних приладу обліку електричної енергії (лічильника), встановленого в Квартирі.

Зазначене в сукупності дає підстави для висновку, що Квартира не є постійним місцем проживання відповідача, а тому виселення з Квартири не потягне за собою порушення його житлових прав.

5.6. Вирішуючи спір, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивача права на звернення до суду з цим позовом, через закріплення Квартири на час звернення з позовом в балансі комунального підприємства «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи, а саме:

- наведеними в пункті 4.1 мотивувальної частини цього рішення рішеннями органів місцевого самоврядування про передачу Квартири позивачеві для використання в якості гуртожитку для лікарів-інтернів, що свідчить про фактичне закріплення Квартири за позивачем на праві оперативного управління (стаття 137 Господарського кодексу України);

- листом виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 23.10.2017 (а.с. 135, 136) про наявність у позивача правомочностей щодо гуртожитку;

- копією інвентарної справи на будинок № 209 по проспекту Миру в місті Чернігові (а.с. 201), в якій вказано, що частина цього будинку належить органу місцевого самоврядування, а частина позивачу;

- листом комунального підприємства «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради від 19.02.2019 № 02-07/6 ( а.с. 263), яким підтверджено закріплення Квартири за позивачем.

5.7. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що предявлений позов є таким, що частково ґрунтується на законі, при цьому підтверджений належними та допустимими доказами, а тому підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 81, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України,

с у д в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП НОМЕР_1) з квартири АДРЕСА_1, що має статус гуртожитку і належить комунальному лікувально-профілактичному закладу «Чернігівська обласна лікарня» (місце реєстрації знаходження: м. Чернігів, вул. Волковича, 25; ), без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП НОМЕР_1) на користь комунального лікувально-профілактичному закладу «Чернігівська обласна лікарня» (місце реєстрації знаходження: м. Чернігів, вул. Волковича, 25; ) 1762 грн у відшкодування понесених судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів від дня його проголошення, через Деснянський районний суд м. Чернігова.

Суддя В. О. Коверзнев