Провадження № 2/760/856/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2019 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

представника позивача- ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, суд

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 19 червня 2018 року між відповідачами.

Посилається в позові на те, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за його позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у сумі 3 061 204, 77 гр. в зв»язку з невиконанням останнім умов Договору від 07 жовтня 2016 року №31 на здійснення поставки обладнання для системи «Розумний будинок» та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт.

Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року з метою забезпечення позову був накладений арешт у межах суми позовних вимог у розмірі 3 061 204,77 грн. на всі об'єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_4 із забороною суб'єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб'єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу, у Державному реєстрі речових прав на нерухомей майно та їх обтяжень стосовно об»єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем.

Дана ухвала відповідачем не оскаржувалася.

На виконання ухвали суду 27 грудня 2017 року відповідне обтяження було внесено до Державного рестру речових прав на нерухоме майно,номер запису про обтяження: 24230075.

Наявність арешту майна відповідача та додаткових обтяжень мали забезпечити захист його порушених прав та інтересів, в тому числі і за рахунок квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 чеврня 2018 року його позов був задоволений частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 2 072 060,14 гp., а саме: 2 040 746,51 гр. коштів, що були сплачені в якості передоплати; 30 993,60 гр. пені та 320,00 гр. судового збору.

Рішення суду відповідачем у справі не оскаржувалося та набрало законної сили.

Станом на 05 грудня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва виконується Деснянським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у міста (виконавче провадження 56626407), а тому ухвала Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року про забезпечення позову є чинною.

З точки зору закону метою забезпечення інтересів позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охор матеріально-правових позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, в забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно 6 прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам подальшого виконання такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересіввідповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосу й задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до стю 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Частиною 2 тієї ж статті визначено, що фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Порядок звернення стягнення на майно боржника в межах виконавчого провадження визначено ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» / в редакції Закону України від 02.06.2016 року/, згідно з якою звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Таким чином, на момент виникнення спору між ним та ОСОБА_4, він розраховував задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_4, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

При підготовці заяви про примусове виконання рішення суду йому стало відомо, що право власності на дану квартиру належить ОСОБА_3 на підставі Договору дарування, укладеного з відповідачкою ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 1 Договору дарування відчужувана квартира належала дарувальнику на праві приватної власності на підставі ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року.

Даною ухвалою було затверджено мирову угоду в справі по спору між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, яка надала можливість без зняття обтяження змінити власника майна та зняти арешт з такого майна та позбавити його можливості забезпечити виконання рішення Печерського районного суду м. Києва шляхом звернення стягнення на дану квартиру.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року була задоволена його апеляційна скарга, ухвала Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року була скасована.

За змістом ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Виходячи з цього, вважає, що власник майна може вчинити договір дарування і лише за відсутності обмежень встановлених законом.

Вважає, що відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру всупереч вимогам закону та не мала права нею розпоряджатися без обмежень на власний розсуд.

Так, у момент переходу права власності на квартиру все майно ОСОБА_4 перебувало під обтяженням згідно ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року.

Крім того, ухвалою суду було заборонено будь-кому вчиняти будь-які дії з майном ОСОБА_4, що є окрем способом забезпечення позову, відмінним від арешту.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвала Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року, якою визнано за ОСОБА_2 право власності квартиру, була скасована.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором і законом.

Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

За таких обставин вважає, що відповідачка ОСОБА_2 не мала законних підстав самостійно здійснювати розпоряджання спірною квартирою.

Посиладючись на норми ст.ст.203, 215 ЦК України важає оспорюваний договір недійсним.

Огрунтовуючи своє право на звернення до суду позивач посилається на те, що він є, з точки зору закону, заінтересованою особою, права якої порушені даним правочином.

Право на оскарження укладеного між відповідачами правочину гарантовано йому і Рішенням Конституційного Суду України «У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)» від 01 грудня 2004 року, № 18-рп/2004, а також правовими висновками Верховного Суду в такій категорії справ.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідачі в судове засідання двічі не з»явилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином у порядку, визначеному ст.128 ЦПК України.

Не з»являючись до суду, в той же час дії відповідачів свідчать про обізнаність про наявність спору в провадженні суду.

Відповідачка ОСОБА_2, не з»явившись у судове засідання 31 січня 2019 року, не отримуючи судову повістку, направила до суду клопотання про зупинення провадження в справі.

Не з»явившись до суду 01 березня 2019 року , направила до суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв»язку з відрядженням, не надавши при цьому будь-яких підтверджуючих документів, окрім електронного квитка, який таким доказом бути не може, виходячи з можливостей його як замовлення, так і можливості скасування.

Відповідач ОСОБА_6, який зареєстрований в одній квартирі з відповідачкою ОСОБА_2, про причини неявки суд до відома не поставив.

При цому судові повістки, що направлялися відповідачамм, повернулися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв»язку з закіченням терміну зберігання.

Відповідно до п.п. 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді смс-повідомлення за номером мобільного телефону, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а у разі відсутності номера мобільного телефону - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланку повідомлення встановленого зразка.

Рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об'єкта поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, який проживає разом з ним.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

У разі, коли адресата неможливо повідомити про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу.

Відповідно до ч.ч. 3, 9 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідачів про час розгляду справи суд вважає належним.

Виходячи з цього, а також вимог ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Ухвалою суду від 22 грудня 2018 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідачам був наданий строк для надання відзиву.

Відповідачі своїм правом не скористалися, відзив на позов не подали.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Судом встановлено, що в провадженні Печерського районного суду м.Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, чоловіка відповідачки ОСОБА_2, про стягнення грошових коштів у сумі 3 061 204, 77 гр. в зв»язку з невиконанням останнім умов Договору від 07 жовтня 2016 року №31 на здійснення поставки обладнання для системи «Розумний будинок» та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт.

Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року з метою забезпечення позову був накладений арешт у межах суми позовних вимог на всі об'єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_4 із забороною суб'єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб'єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухомей майно та їх обтяжень стосовно об»єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного рестру речових прав на нерухоме майно дана інформація 27 грудня 2017 року була внесена до Державного рестру.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 чеврня 2018 року позов був задоволений частково, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь позивача 2 072 060,14 гp. предоплати за умовами укладеного між ними договору, 30 993,60 гр. пені та 320,00 гр. судового збору.

Рішення суду сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.

На виконання рішення суду Деснянським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Киві за заявою позивача відкрито виконавче провадження № 56626407.

/ а.с. 8 - 18; 23 - 25 /

Відповідно до ч.ч.7,8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, відкриття виконавчого провадження на виконання ухваленого Печерським районним судом м.Києва рішення вжиті судом заходи забезпечення позову є чинними та обов»язковими до виконання.

Встановлено також, що ухвалою Солом»янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року була затверджена мирова угода між відповідачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в справі про розподіл майна подружжя.

В порядку його розподілу за відповідачкою було визнано, в тому числі, право власності на квартиру АДРЕСА_4.

19 червня 2018 року був укладений Договір дарування, за яким відповідачка ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру відповідачу ОСОБА_3

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвала Солом»янського районного суду м. Києва від 21 тавня 2018 року про затвердження мирової угоди була скасована, справа повернута до суду для продовження розгляду.

/ а.с. 6 - 7; 19 - 22 /

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що відповідачі в справі є батьком та донькою, а справа про розподіл майна не вирішена в зв»язку з касаційним оскарженням відповідачкою ОСОБА_2 постанови Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира є об»єктом спільної сумісної власності відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як подружжя.

Предметом спору в справі Печерського районного суду м. Києва була діяльність ОСОБА_4 як фізичної особи-підприємця за укладеним з позивачем договором від 07 жовтня 2016 року на поставку та монтаж обладнання системи»Розумний будинок».

Відповідно до ст.52 ЦК України фізична особа-підприємецб відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Тобто, при вирішенні спору судом підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до правового висновку Верхоного Суду, викладеного в постанові № 756/553/17 від 01 берерзня 2018 року, а також правового висновку Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16, принцип обов»язковості судових рішень, закріплений у Конституції України та ст.18 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Згідно з ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Як зазначено в ч.ч.7,8 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову діють до повного виконання рішення суду.

Виходячи з цього, постановленої судом ухвали про забезпечення позову та накладення арешту на майно відповівдача за позовом ОСОБА_4, реєстрація обмежень відповідача на розпорядження своїм майном відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обізнаність відповідача за позовом про наявність таких обтяжень, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень представника позивача щодо того, що ОСОБА_4 не мав права розпоряджатися належним йому майно, у тому числі на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди в справі про розподіл майна подружжя, яка виникла піля виникнення спору в Печерському районному суді м. Києва.

Враховуючи ці обставини, перебування майна під забороною, суд вважає порушеними права позивача укладенням оспорюваного договору дарування, а тому вважає обґрунтованими твердження позивача про його недійсність.

За таких обставин, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч.ч.1, п.1 ч.2, ч.8 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні просив стягнути з відповідача понесені 25 000, 00 гр. витрат позивача на правничу допомогу.

З матерілаів справи вбачається, що представник позивача діє на підставі Договору про надання послуг з правничої/правової/ допомоги від 16 квітня 2018 року, яким сторонами врегулювані порядок оплати наданих послуг.

Згідно з протоколом узгодження договірної ціни про надання послуг з парвової/правничої/ допомоги вартість послуг становить 25 000, 00 гр.

В той же час, доказів понесених витрат позивачем у такому розмірі суду не надано.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що він тривалий час представляє інтереси позивача в судових спорах і за домовленістю вартість наданих послуг позивачем сплачується після ухвалення судом рішення.

В даному випадку узгоджена ними сума витрат на правничу допомогу позивачем також має бути спачена після закінчення розгляду справи для ухвалення рішення судом.

Виходячи з цього, на підставі абз.3 ч.8 ст.141 ЦПК України заява представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає залишенню без розгляду.

Судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, підлягає стягненню з відповідачів на його користь.

Керуючись ст.ст.3,15,16,52, 202, 203, 204, 215, 717 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 18, 76-81,141, 149, 158, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_4, укладений 19 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотарільного округу Савельєвим А.Ю., та зареєстрований у реєстрі за № 1284.

Стягнути з ОСОБА_2 / 03126 АДРЕСА_5, ІН НОМЕР_1 / та ОСОБА_3 / АДРЕСА_7, ІН НОМЕР_2 / на користь ОСОБА_1 / 01104 АДРЕСА_6, ІН НОМЕР_3 / 704, 80 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05 березня 2019 року.

Суддя Л.А. Шереметьєва