Єдиний унікальний номер судової справи 483/1175/18
Номер провадження 22-ц/812/1390/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

11 листопада 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області 05 червня 2019 року, під головуванням судді Казанлі Л.І. в приміщені цього ж суду о 10 год. 50 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 31 травня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування в шлюбі сторони набули право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:036:0001, площею 0.25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ОСОБА_3 .

На вищевказаній земельній ділянці сторони спільними зусиллями та за спільні кошти побудували житловий будинок, загальною площею 55.6 кв.м., житловою площею 32.7 кв.м., разом із сараєм, вбиральнею, душем, підвалом, гаражем та іншими спорудами. Вказане домоволодіння також було оформлено на ім`я відповідача.

Між тим, спільне життя сторін не склалося та вже понад шести місяців вони подружніх відносин не підтримують і проживають окремо.

Відповідач ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спільним майном та забороняє останній користуватись ним, чим порушує її права, як співвласника.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що згідно чинного законодавства майно набуте у шлюбі є спільною власністю подружжя, ОСОБА_1 просила поділити вищевказане нерухоме майно, що належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності, виділивши у власність позивача:

1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ;

1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :04:036:0001, площею 0.25 га, яка розташована за цією ж адресою.

У вересні 2018 року ОСОБА_3 подав до суду відзив та зустрічний позов, в яких, зазначав, що до укладення шлюбу йому на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0.10 га, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка знаходиться на території Чорноморської сільської ради. В подальшому рішенням за №13 Чорноморської сільської ради від 23 грудня 2005 року йому було виділено 0.15 га до вже існуючих 0.10 га та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія 590758 від 29 грудня 2006 року. За такого до спільного майна подружжя належить лише земельна ділянка площею 0.15 га. Крім того пояснював, що подаючи позов про поділ майна подружжя, позивач ОСОБА_1 не зазначила квартиру АДРЕСА_2 , яка була придбана сторонами під час шлюбу та оформлена на ім`я ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив суд визнати спільним майном подружжя двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку надану для обслуговування і будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0.15 га, виділивши сторонам по 1/2 частки зазначеного нерухомого майна.

У відзиві на зустрічну позовну заяву представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначав, що квартиру АДРЕСА_2 , придбано позивачем ОСОБА_1 за власні кошти, отримані нею від продажу іншого нерухомого майна, яке до шлюбу належало останній на праві приватної власності, а тому спірна квартира є особистою власністю позивача.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 червня 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 :

житловий будинок загальною площею 55.60 кв.м, житловою площею 32.70 кв.м з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 72 002 грн;

земельну ділянку загальною площею 0.25 га з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 551 326 грн. 32 коп.

Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частки житлового будинку «А1,Амн» загальною площею 55.60 кв.м, житловою площею 32.70 кв.м з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 72 002 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0.25 га (кадастровий номер :04:036:0001) з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 551 326 грн. 32 коп.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/2 частки житлового будинку «А1,Амн» загальною площею 55.60 кв.м, житловою площею 32.70 кв.м з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 72 002 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0.25 га (кадастровий номер :04:036:0001) з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 551 326 грн. 32 коп.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , вартістю 186 850 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 площею АДРЕСА_5 , вартістю 186 850 грн.

Судові витрати віднесено на рахунок сторін.

Не погодившись із судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду в частинні визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_2 та визнання права на 1/2 частку цієї квартири за ОСОБА_3 , скасувати, в іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : житлового будинку загальною площею 55.60 кв.м, житловою площею 32.70 кв.м з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 72 002 грн, та земельної ділянки загальною площею 0.25 га за цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 551 326 грн. 32 коп., сторонами не оскаржено, а тому в цій частині рішення міськрайонного суду апеляційним судом не переглядається.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що спірна квартира придбана за кошти позивача, що були виручені від продажу іншої квартири, та є особистою власністю ОСОБА_1 .

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, міськрайонний суд виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін та їх частки, як дружини та чоловіка, є рівними.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі, з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

Так, відповідно до ст.ст.22,28 КпШС УРСР (в редакції 1969 року), які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визначення правового статусу майна, нажитого подружжям до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

До сімейних відносин, які вже існували на час спірних правовідносин (дата купівлі-продажу спірної квартири 21 грудня 2000 року), норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до положень ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового.

За правилами ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Ст.28 КпШС УРСР та ч.1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 1995 року (а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 1995 року ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності разом з ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_6 (а.с.61).

Згідно договору №700 купівлі-продажу нерухомого майна від 19 березня 1997 року ОСОБА_1 за 8 071 грн. придбала квартиру АДРЕСА_7 зміни назви АДРЕСА_8 (а.с.62).

За договором №366 купівлі-продажу від 13 грудня 2000 року ОСОБА_1 продала вищевказану квартиру за 5 000 грн. (а.с.63).

Відповідно до договору №0626 купівлі- продажу нерухомого майна від 21 грудня 2000 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_9 . Вартість квартири склала 4 000 грн. (а.с.64).

За таких обставин та враховуючи, що спірне майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі (вказана обставина сторонами не оспорювалась), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін та їх частки, як дружини та чоловіка є рівними.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана нею хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, а саме: кошти, отримані нею від продажу іншої квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності є безпідставними та колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки останньою не надано беззаперечних даних, що такі кошти були витрачені саме на придбання квартири, яка є об`єктом поділу, хоча за приписами ст.81 ЦПК України, то є її обов`язком.

Більш того, ОСОБА_1 не доведено, що спірна квартира була придбана не для сім`ї, а для її особистих потреб.

Отже, всупереч вищенаведеним положенням закону та обставинам справи, позивач не надала належних та переконливих доказів, що квартира АДРЕСА_10 придбана за належні їй особисто кошти.

За таких обставин, оскільки позивач ОСОБА_1 заперечувала вищевикладене і не бажала у добровільному порядку здійснити розподіл спірного майна, то з врахуванням рівності часток подружжя та встановлених під час розгляду справи обставин, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, виходячи з дати та умов договору купівлі-продажу спірної квартири, а також враховуючи положення чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав за відповідачем право власності на 1/2 частку квартири.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням ОСОБА_1 , як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в оскаржуваній частині були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 13 листопада 2019 року