Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 686/11682/14-ц

провадження № 61-11872св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2014 року у складі судді Порозової І. Ю. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 20 січня 2016 року у складі суддів: Юзюка О. М., Ярмолюка О. І., Власенка О. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»)звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позову зазначено, що 10 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 40 тис. доларів США із строком повернення до 10 жовтня 2016 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10 жовтня 2006 року укладено договори поруки. Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 26 травня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 37 391 долар 15 центів США, з яких: 22 952 долари 85 центи США - тіло кредиту; 11 612 долари 78 центів США - проценти; 1 290 доларів 50 центів США - пеня за прострочення сплати процентів; 1 535 доларів 02 центи США - пеня за прострочення сплати процентів.

Посилаючись на викладені обставини, банк просив стягнути вказану суму боргу із солідарних боржників.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ухвалою господарського суду Хмельницької області від 26 квітня 2011 року заяву кредитора - ПАТ «УкрСиббанк» з грошовими вимогами до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у сумі 184 104 грн 39 коп. задоволено. Визнано вимоги кредитора у межах справи про банкрутство боржника та зобов'язано ліквідатора-арбітражного керуючого виплатити їх під час проведення розрахунків з кредиторами п'ятої черги у разі достатності активів боржника пропорційно усіх вимог кредиторів такої черги. Ухвалою цього ж суду від 30 листопада 2011 року постановлено припинити підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та звільнено його від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом. Таким чином, основне зобов'язання (тобто повернення отриманих кредитних коштів банку з відповідними нарахуваннями) ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10 жовтня 2006 року є припиненими, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, останні платежі за договором кредиту вчинені 12 січня 2011 року та 31 травня 2011 року, а умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, тому суд також дійшов висновку про припинення поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 20 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що основне зобов'язання (тобто повернення отриманих кредитних коштів банку з відповідними нарахуваннями) ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10 жовтня 2006 року є припиненими, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Таким чином, суди дійшли помилкового висновку про те, що основне зобов'язання припинилося у зв'язку із ліквідацією фізичної особи-підприємця. Крім того, суди не звернули уваги на те, що кредитний договір укладено із ОСОБА_1 як з фізичною особою, а не підприємцем. Безпідставними є доводи судів про припинення поруки за частиною четвертою статті 559 ЦК України, оскільки вимогу про дострокове погашення кредиту банк пред'явив позичальнику 14 квітня 2014 року, а із позовом до поручителів звернувся 29 травня 2014 року, тобто в межах шестимісячного строку пред'явлення вимог до поручителя.

(2) Позиція ОСОБА_1

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що ухвалою господарського суду Хмельницької області від 30 листопада 2011 року постановлено припинити його підприємницьку діяльність як фізичної особи-підприємця та звільнено від подальшого виконання вимог кредиторів, що були з'явленні після визнання громадянина-підприємця банкрутом. Таким чином, основне зобов'язання припинилося. З моменту вчинення ним останнього платежу на погашення кредиту у січні 2011 року позивач не звертався із позовом до поручителів, а тому їх порука припинилася.

02 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що 10 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 40 тис. доларів США із строком повернення до 10 жовтня 2016 року зі сплатою 11,8 % річних. На забезпечення виконання умов кредитного договору з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10 жовтня 2006 року укладено договори поруки. Також на забезпечення виконання зобов'язання позичальником обов'язків за кредитним договором ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру № 12, загальною площею 63,1 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м, що належить іпотекодавцям на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 26 квітня 2011 року заяву кредитора - ПАТ «УкрСиббанк» з грошовими вимогами до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у сумі 184 104 грн 39 коп. задоволено. Визнано вимоги кредитора у межах справи про банкрутство боржника та зобов'язано ліквідатора-арбітражного керуючого виплати їх під час проведення розрахунків з кредиторами п'ятої черги у разі достатності активів боржника пропорційно усіх вимог кредиторів такої черги. Ухвалою цього ж суду від 30 листопада 2011 року постановлено припинити підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та звільнено його від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 квітня 2012 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено та в зустрічному позові ОСОБА_2 до ПАТ ПАТ «УкрСиббанк» про виключення з Державного реєстру іпотек реєстраційного запису про обтяження іпотекою нерухомого майна відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 11 липня 2012 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позову. Виключено з державного реєстру іпотек реєстраційний запис № І-4030 про обтяження іпотекою нерухомого майна ОСОБА_2, ОСОБА_3, а саме: квартири АДРЕСА_1. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2012 року доповнено резолютивну частину рішення апеляційного суду наступним змістом: «вилучити із державного реєстру іпотек реєстраційний запис за реєстраційним (порядковим) номером: 3859411 (контрольна сума: 9Б24ВА49Д8) про обтяження іпотекою нерухомого майна ОСОБА_2, ОСОБА_3, а саме: квартири АДРЕСА_1; зняти заборону відчуження зазначеної квартири шляхом вилучення із єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого реєстраційного запису за реєстраційним номером: 3859475 (контрольна сума: 9Б24ВА49Д8).

Щодо припинення основного зобов'язання

Посилаючись на вказані судові рішення, суди при вирішенні справи виходили із того, що обставини припинення основного зобов'язання у зв'язку з ліквідацією фізичної особи-підприємця позичальника та договору іпотеки є встановленими та не підлягають доказуванню на підставі частини другої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Разом з тим, із такими висновками судів погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір ОСОБА_1 уклав як фізична особа.

За змістом пункту 1.4 кредитного договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника), а саме на: споживчі цілі.

Згідно пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, не може бути підставою для припинення кредитного договору визнання банкрутом особи, яка на час укладення договору кредиту була зареєстрована як фізична особа-підприємець, але договір кредиту укладала як фізична особа. Банкрутство особи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, який є позичальником, не впливає на виконання ним зобов'язань за кредитним договором від 10 жовтня 2006 року.

З аналогічних підстав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23 листопада 2016 року скасував рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 квітня 2012 року, рішення апеляційного суду Хмельницької області від 11 липня 2012 року та додаткове рішення апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2012 року, а справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про виключення з державного реєстру іпотек реєстраційного запису про обтяження іпотекою нерухомого майна передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

За нового розгляду справи рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2017 року позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, у зустрічному позові відмовлено. Вказане рішення суду не набрало законної сили у зв'язку з його оскарженням банком в апеляційному порядку.

Наведені обставини встановлено колегією суддів із відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим, належність виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитом суди не дослідили та відмовили у позові банку до позичальника внаслідок порушення норм процесуального права щодо встановлення характеру спірних правовідносин та зобов'язань, які виникли у ОСОБА_1 за кредитним договором.

Щодо поруки

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частинами першою, другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на момент укладення договору поруки та реалізації права на дострокове стягнення кредиту, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальникомстроку виконання зобов'язання згідно з такими умовами або у зв'язку із застосуванням банкомправа на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

У договорах поруки від 10 жовтня 2006 року не вказано строк їх дії, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК Українипро те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки кінцевий строк виконання зобов'язання за кредитним договором не змінено, оскільки вказаний позов заявлено до майнових поручителів, а не до позичальника, а за змістом статті 1050 ЦК України та умов пункту 11.1 кредитного договору достроковою вимогою, що змінює строк дії договору, є вимога, направлена саме позичальнику.

Кінцевий строк виконання зобов'язання за кредитним договором - 10 жовтня 2016 року - було змінено банком шляхом пред'явлення дострокової вимоги до позичальника 11 квітня 2014 року.

Згідно умов пункту 11.1 кредитного договору у випадку направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять відомостей про отримання позичальником направленої банком 11 квітня 2014 року дострокової вимоги, строк дії кредитного договору змінився з 40 дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту. З цієї дати почався перебіг шестимісячного строку для пред'явлення позову до поручителів про стягнення боргу за кредитним договором.

Таким чином, у червні 2014 року банк звернувся із позовом до поручителів про стягнення боргу за кредитним договором в цілому в межах шестимісячного строку дії поруки.

Кредитне зобов'язання, за виконання якого поручилися ОСОБА_2, ОСОБА_3, визначено періодичними платежами, а останній платіж за кредитом вчинено 25 травня 2011 року.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 14-145цс18.

Таким чином, у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Відмовляючи у позові до поручителів на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, суди не дослідили обсягу відповідальності поручителів та помилково визначили початковим моментом перебігу шестимісячного строку щодо пред'явлення вимог до поручителя в цілому дату останнього платежу за кредитом; не врахували, що перебіг вказаного строку зумовлює кінцевий строк виконання основного зобов'язання, а пропуск шестимісячного строку щодо пред'явлення вимог до поручителя за щомісячними зобов'язаннями не припиняє дію поруки повністю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Допущені судами порушення процесуального закону становлять підставу скасування ухвалених ними рішень за статтею 411 ЦПК України та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 20 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик