П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 264/5368/18

Номер провадження 22-ц/804/757/19

Донецький апеляційний суд в складі суддів: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач - ОСОБА_3

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Харцизький трубний завод»

розглянувши в в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4,

на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2018 року, у складі судді Литвиненко Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3

до Приватного акціонерного товариства «Харцизький трубний завод»

про стягнення заробітної плати,

В с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харцизький трубний завод» (далі ПрАТ ««Харцизький трубний завод» або ПрАТ «ХТЗ, або підприємство), в якому просив стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 16 березня 2017 року у загальному розмірі 207212,04 грн., а також вирішити питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

В мотивування позову зазначив, що в період з 01 серпня 1997 року по 16 березня 2017 року працював у ПрАТ «Харцизький трубний завод». 16 березня 2017 року згідно наказу № 6585 від 16 березня 2017 року був звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. З 01 березня 2017 року відповідач не розрахувався з ним по заробітній платі, тому з цього часу по 16 березня 2017 року утворилась заборгованість у вищевказаному розмірі.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПрАТ «Харцизький трубний завод» про стягнення заробітної плати відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, які мають істотне значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема зазначив, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач не був позбавлений можливості надати суду оригінали документів, оскільки згідно Витягу з ЄДРПОУ від 31.05.2016 року офіс відповідача зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Вказує, що сертифікатом від 01 вересня 2014 року № 2721/05-04 Торгово-промислова палата України підтвердила настання форс-мажорних обставин щодо неможливості виконання з боку підприємства зобов'язань щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння, сплати податків та обов'язкових платежів, подання податкової та іншої звітності, та не стосується виплати заробітної плати. Відповідач подавав усі звіти та сплачував заробітну плату до березня 2017 року.

Зазначає, що у порушення процесуальних норм, передбачених ст.ст.80, 81, 263, 264 ЦПК України, оскаржуване рішення ґрунтується на неможливості відповідачем надати оригінали відповідних документів та документів, що підтверджують відсутність заборгованості по сплаті заробітної плати та не звернув уваги на те, що позивачем надані докази на підтвердження заборгованості по заробітній платі у відповідача перед позивачем.

Вважає, що судом не застосовано ст.116 КЗпП України та не враховано, що право на оплату праці є конституційним та його захист гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На виконання вимог ст.360 ЦПК України відповідачем ПрАТ «Харцизький трубний завод» не подано відзив на апеляційну скаргу.

За правилами ст.ст.368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.127, 129, 133). Від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без участі її та позивача (а.с.136).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ПрАТ «Харцизький трубний завод» - Томашкова О.О., який просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 01 серпня 1997 року ОСОБА_3 прийнятий на посаду контрольного майстра управління технічного контролю трубоелектрозварювального цеху № 1 відкритого акціонерного товариства «Харцизький трубний завод». 01 квітня 2013 року позивач призначений директором з технології та якості цього підприємства, а 16 березня 2017 року звільнений за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5- 6).

З наданих позивачем копії розрахункової відомості та довідки від 10.03.2017р. № 2.3-339 про заробітну плату та інші доходи вбачається, що позивачу, як директору з технології та якості, нараховано до виплати за березень 2017 року 207212,04 грн. (а.с.7, 8).

15 березня 2017 року на виробництві ПрАТ «Харцизький трубний завод», що знаходилося в м.Харцизьк, трапилося захоплення незаконними збройними формуваннями виробничих потужностей, майна і документації підприємства, про що 22 березня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000782 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.341 КК України (а.с.18).

Сертифікатом про настання обставин непереборної сили від 01 вересня 2014 року і Науково-правовим висновком від 23 червня 2017 року, виданими Торгово-промисловою палатою України, засвідчено настання для ПрАТ «Харцизький трубний завод» обставин непереборної сили з 01 серпня 2014 року при здійснені господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння податків та обов'язкових платежів, а також те, що з 16 березня 2017 року підприємство втратило доступ до своїх виробничих потужностей та майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, м.Харцизьк, вул.Патона, б.9, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками. У зв'язку з впливом дії форс-мажорних обставин (акт тероризму на території Донецької області) ПрАТ «Харцизький трубний завод» підлягає звільненню від відповідальності за невиконання зобов'язань, передбачених ст.ст. 47, 116 КЗпП України (а.с.19, 20-40).

Згідно наказу ПрАТ «Харцизький трубний завод» від 23 березня 2017 року № ОД43, виведено з експлуатації та визнано такими, що не є дійсними усі печатки і штампи товариства, окрім печатки Наглядової ради ПрАТ «Харцизький трубний завод» (а.с.33).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а матеріали справи не містять достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що при звільненні позивача з ним не було проведено повний розрахунок, неможливо зробити беззаперечний висновок щодо наявності та розміру заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем, а тому така вимога є недоведеною.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ст.116 КЗпП України).

Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, а також в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 335/9304/17, від 11 жовтня 2018 року у справі № 408/2391/17-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 408/2305/17-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Харцизьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Факт захоплення підприємства відповідача незаконними збройними формуваннями так званої «ДНР» не заперечується сторонами та підтверджується інформацією ЄРДР, до якого внесено відомості за № 0000782 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.341 КК України за фактом самовільного зайняття 15 березня 2017 року виробничих потужностей ПрАТ «Харцизький трубний завод».

Сертифікатом від 01 вересня 2014 року № 2721/05-04 Торгово-промислової палати України засвідчено настання ПрАТ «Харцизький трубний завод» обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв'язку із цим антитерористичної операції) з 01 серпня 2014 року, що досі тривають.

Науково-правовим висновком від 23 червня 2017 року Торгово-промислової палати України підтверджено унеможливлення виконання ПрАТ «Харцизький трубний завод» перед звільненими 16 березня 2017 року працівниками зобов'язань, передбачених ст.ст.47 і 116 КЗпП України, а саме: 16 березня 2017 року в день звільнення кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на території Донецької області, у тому числі: місто Харцизьк Донецької області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер та є підставою для звільнення заявника від відповідальності (а.с.20-40).

Отже, зібраними доказами в сукупності засвідчено, що через фактичне захоплення з 15 березня 2017 року ПрАТ «Харцизький трубний завод» (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідачем втрачено контроль і доступ до трудових книжок працівників; оригіналів наказів, особових справи працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленими програмами забезпечення трудових відносин з працівниками, що унеможливило реалізацію п.4 наказу ПрАТ «ХТЗ» № 6585 від 16 березня 2017 року (а.с.34) щодо здійснення повного розрахунку із працівниками, які підлягали звільненню, до числа яких відноситься ОСОБА_3, і виконання в цілому зобов'язання перед цими працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України. Таким чином, вини товариства у порушенні трудових прав позивача на оплату праці у досліджуваний спірний період немає.

Переведення офісу підприємства 31 травня 2016 року на контрольовану владою України територію до міста Маріуполя, на що посилається позивач в апеляційній скарзі, само по собі не підтверджує зберігання носіїв інформації і наявності у роботодавця первинної документації, на підставі якої має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, що підлягають до виплати на користь звільненого позивача. З пояснень представника відповідача в суді вбачається, що 31 травня 2016 року проведено перереєстрацію місцезнаходження юридичної особи ПрАТ «ХТЗ» на підконтрольній владі України території для можливості сплати податків, інших платежів, подачі звітів. Але вся документація, електронна база залишись за територіальним місцезнаходженням ПрАТ «ХТЗ» в м.Харцизьк, тобто на непідконтрольній території.

При цьому, сам по собі факт звільнення позивача з ПрАТ «Харцизький трубний завод» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Відповідач вказує на неможливість здобуття документів про заборгованість і її виплату працівникам через захоплення підприємства, де акумульована вся документації щодо роботи позивача, як то підтверджено Сертифікатом і Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 до позовної заяви додано копію трудової книжки з відомостями про його звільнення 16 березня 2017 року, а також довідку про заробітну плату та інші доходи, складену 10 березня 2017 року, табель обліку використання робочого часу, копії розрахункових документів (а.с.5-9).

Представлені докази, як такі, що не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України, були відвернуті судом першої інстанції, з чим колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За змістом ч.ч.1, 2, 4, 6 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Оригінали поданих документів із засвідченням чинними легітимними печатками і штампами, впровадженими після 25 березня 2017 року (після повідомлення правоохоронних органів і розміщення оголошення про втрату контролю над печаткою підприємства) позивачем та/або його представником до суду першої, апеляційної інстанцій надано не було, а відповідачем чинність цих документів не підтверджена. Більш того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, виробничі потужності, первинна документація, електронна база, печатки підприємства були захоплені незаконними збройними формуваннями 15 березня 2017 року, та з цього часу вони фактично вийшли із під контролю відповідача.

Факт виконання певної роботи впродовж спірного періоду з 01 березня 2017 року по 16 березня 2017 року не підтверджений будь-якими належними і допустимими доказами в розумінні ч.6 ст.95 ЦПК України, а представлена довідка про заборговану заробітну плату, датована 10 березня 2017 року, тобто датою за 6 днів раніше, аніж фактично трапилося захоплення підприємства та звільнення позивача 16 березня 2017 року, не відповідає вимогам процесуального закону щодо належності, допустимості і достовірності доказів. Тому даний документ, рівно як табель обліку робочого часу, і не засвідчені копії розрахункових документів, наказу про простой, цілком обгрунтовано не були взяті судом до уваги.

Крім того, надана представником позивача до матеріалів справи довідка про заробітну плату та інші доходи від 10 березня 2017 року (а.с.7) містить в собі відомості про доходи, які могли бути нараховані, відповідно до положень 83 КЗпП України, тільки при звільненні позивача з роботи (компенсація не невикористану відпустку 85 днів), тоді як станом на дату видачі вказаної довідки позивач звільненим не був. До суми, яку ОСОБА_3 просить стягнути з відповідача по заробітній платі (207212,04 грн.) включено окрім оплати по окладу 11 днів, також оплату за щорічну та додаткову відпустку 8 днів в сумі 15468,24 грн., що вбачається із розрахункової відомості, тоді як позивач був звільнений з роботи 16 березня 2017 року і знаходитися у щорічній або додатковій відпустці не міг.

Надана представником позивача розрахункова відомість за березень 2017 року містить в собі відомості про її складання станом на 31 березня 2017 року, тобто після захоплення підприємства незаконними збройними формуваннями підприємства 15 березня 2017 року. А відповідно до пояснень представника відповідача в апеляційному суді, ніяких довідок, розрахункових відомостей підприємство після 15 березня 2017 року не видавало і не могло видати внаслідок зазначених вище обставин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_3, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст.12, 81, 89, 263-264 ЦПК України, встановивши, що у трудових правовідносинах між відповідачем ПрАТ «Харцизький трубний завод» та його працівниками, зокрема ОСОБА_3, з 15 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких підприємство-відповідач об'єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов'язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників.

На підставі цього суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 16 березня 2017 року в розмірі 207212,04 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. За таких обставин, не підлягають задоволенню і супутні вимоги про компенсацію позивачеві відповідачем понесених витрат з оплати правничої допомоги в сумі 3000 грн.

Доводи апеляційної скарги, що зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і позивачем та його представником не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

С.А.Попова