Єдиний унікальний номер 236/3613/18 Номер провадження 22-ц/804/648/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Агєєва О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 грудня 2018 року у справі номер 236/3613/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за час вимушеного простою, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за час вимушеного простою, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 2005 року до 17 липня 2017 року, звільнена 17 липня 2017 року в зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При звільненні з нею не проведено розрахунків, тому позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою за період з 20 березня по 17 липня 2017 року в розмірі 15161,62 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 7946,20 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 5565,43 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за час вимушеного простою, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь

ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою за період з 20 березня по 17 липня 2017 року у розмірі 15148,70 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 5633,54 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 3995,50 грн., а всього 24777,74 грн.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб на інші обов'язкові платежі.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплат в розмірі 4321,23 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням в частині спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не погодилась позивачка ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 грудня 2018 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити нове рішення в цій частині, стягнувши з відповідача середній заробіток за період з 18 липня 2017 року по 10 грудня 2018 року в розмірі 101182,08 грн.

Доводами апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 наведено, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимог в частині спору про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, помилково прийняв до уваги як доказ наданий відповідачем Науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2.

Вважає, що наданий відповідачем Науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 не є встановленим чинним законодавством документом, який засвідчує форс-мажорні обставини, тому не може бути застосований при вирішенні питання про виплату компенсації при затримці розрахунку при звільненні працівників.

При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку, суд не застосував положення ст. 117 КЗпП та не керувався пунктом 20 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року, вважаючи наданий відповідачем Науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, належним доказом.

З рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 грудня 2018 року також не погодився відповідач АТ «Українська залізниця», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Доводами апеляційної скарги відповідача наведено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до порушення прав відповідача.

Суд першої інстанції не врахував доводи відповідача, не надав належної оцінки Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, а також не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду України.

Посилаючись на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та на рішення РНБО України від 15.03.2017 року «Про невідкладні заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», зазначає, що відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в справі в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не врахував відсутність вини відповідача через

вплив обставин непереборної сили.

Відзиви в письмовій формі на апеляційні скарги до апеляційного суду не надійшли.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу

не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач не згодний з рішенням суду першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до трудової книжки АВ №596901 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 11 липня 2005 року (а.с. 18-21). З наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №1738/ОС від 17 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату з компенсацію за 19 днів відпустки (а.с. 17).

З наказу начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року №58-ДН, наказу начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» від 17 березня 2017 року №104/ОД видно, що, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» встановлено простій по причинам, незалежних від працівників, з оплатою простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с. 40-43).

Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду

України (форма ОК-5), ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за лютий 2017 року в розмірі 5841,02 грн., березень 2017 року - 6300,70 грн., ці ж суми вказані в розрахунках заробітної плати (а.с. 12-16, 22, 23).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних

вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за час вимушеного

простою за період з 20 березня по 17 липня 2017 року в розмірі 15148,70 грн., одноразової допомоги при звільненні в розмірі 5633,54 грн., компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 3995,50 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема, спору щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити

або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»,

торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати

засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про

такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк та Луганськ. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Луганську та Луганської області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, Донецької області та Луганська, Луганської області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 -ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Отже, апеляційний суд вважає, що в суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відсутність вини відповідача у затримці виплати належних позивачу сум при звільненні через неможливість користування і розпорядження активами та проведення їх інвентаризації і оцінки, у зв'язку з розміщенням на тимчасово окупованій території. Тому відсутні підстави для стягнення з

відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Наведені позивачем та відповідачем в апеляційних скаргах доводи з цього питання,

висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого рішення в частині спору про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Що стосується доводів відповідача про припинення нарахування заробітної плати з березня

2017 року у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської

діяльності структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної

філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Судом встановлено, що позивач з 11.07.2005 року по 17.07.2017 року працювала на різних посадах у відповідача. Наказами структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року №58-ДН, начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» від 17 березня 2017 року №104/ОД, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» встановлено простій по причинам, незалежних від працівників, з оплатою простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Підтвердженням графіку роботи наданий Журнал обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої (цех №24), з якого вбачається, що ОСОБА_1 серед інших працівників, знаходилась в простої та виконувала вимоги наведених вище наказів, проте, заробітну плату, інші виплати під час звільнення їй не нарахували та не сплатили (а.с. 25, 39).

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині спору про стягнення заробітної плати за час вимушеного простою, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки та компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року визначено розміри ставок судового збору за подання апеляційних скарг до суду.

Розмір судового збору, який підлягає сплаті при поданні апеляційної і касаційної скарги на рішення суду, згідно пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2019 року клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги задоволено, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 1571, 73 грн. до ухвалення судового рішення у справі.

Судовий збір за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 до ухвалення судового рішення у справі не сплачений.

Тому, з ОСОБА_1 підлягає стягненню в дохід держави судовій збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1571, 73 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 грудня 2018 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір в розмірі 1571,73 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 27 лютого 2019 року.

Суддя: