Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 638/10417/15-ц

провадження № 61-21851св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В.І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року в складі колегії суддів: Карімової Л. В., Яцини В. Б., Бурлака І. В. та касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 червня 2016 року в складі судді Штих Т. В. та рішення апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року в складі колегії суддів: Карімової Л. В., Яцини В. Б., Бурлака І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення процентів, інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання умов договору позики, уточнивши який просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 80 313,04 грн, з яких: 26 071,40 грн проценти за користування позикою за період з 09 квітня 2014 року перший день порушення строку повернення позики) по 21 березня 2016 року(день звернення з уточненою позовною заявою у цій справі), 3 952 грн 3 % річних від простроченої суми позики за цей же період та 50 289,64 грн інфляційних втрат за період з 09 квітня 2014 року по 29 лютого 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що 08 січня 2014 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у нього грошові кошти в розмірі еквівалентному 5 750 дол. США, зі строком повернення до 08 квітня 2014 року.

У зв'язку з неповерненням позики в установлений договором строк позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за наслідками розгляду якого заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року, позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача борг у розмірі 64 672,85 грн, що становить еквівалент 5 750 дол. США.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Закон не обмежує право кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

ОСОБА_4 просив позов задовольнити та стягнути з відповідача відсотки за користування його грошовими коштами на підставі статті 1048 ЦК України, інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов'язання та 3 % річних, що передбачені статтею 625 ЦК України як відповідальність за неналежне виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі договору позики.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 26 071,40 грн процентів за користування позикою у період з 09 квітня 2014 року по 21 березня 2016 року, 3 952 грн три проценти річних від простроченої суми за період з 09 квітня 2014 року по 21 березня 2016 року та 50 289,64 грн інфляційних втрат за період з 09 квітня 2014 року по 29 лютого 2016 року, всього стягнуто 80 313,04 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не повернув позику у визначений договором строк 08 квітня 2014 року, а тому починаючи з 09 квітня 2014 року (перший день порушення строку повернення позики) по 21 березня 2016 року (день звернення з уточненою позовною заявою у цій справі) з нього на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування позикою на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, 3 % річних та інфляційній втрати відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 червня 2016 року змінено, в частині стягнення інфляційних втрат зменшено період, за який підлягають стягненню інфляційні втрати, з «09 квітня 2014 року по 29 лютого 2016 року» на «27 червня 2014 року по 29 лютого 2016 року», розмір інфляційних втрат з 50 589,64 грн на 502,60 грн та відповідно зменшено розмір загальної суми стягнутих грошових коштів з 80 313,04 грн на 30 526,30 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договором не встановлено розмір плати за користування позикою, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача процентів за користування позикою, розрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України. Правильно стягуючи інфляційні втрати за неналежне виконання грошового зобов'язання, суд першої інстанції невірно встановив період стягнення, а саме з 09 квітня 2014 року по 29 лютого 2016 року, оскільки з 09 квітня 2014 року (день укладення договору позики) по 26 червня 2014 року (дату ухвалення заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова) інфляційні втрати не нараховуються з огляду на те, що позика визначена сторонами в доларах США. Стягуючи 3 % річних, суд першої інстанції правильно визначився з періодом їх нарахування.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій 31 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року в частині зміни рішення суду першої інстанції та направити справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

У касаційній скарзі, поданій 03 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі, ОСОБА_5 просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року і направити справу для продовження її розгляду до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали зДзержинського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року.

06 липня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_5

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали скарги та доводи заперечень/відзивів на касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зроблені судом висновки суперечать фактичним обставинам справи та доказам, що в ній містяться. Апеляційний суд невірно розрахував розмір інфляційних втрат за правильно встановлений ним період та відмовив йому в задоволенні заяви про виправлення арифметичної помилки.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та несправедливими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суди встановили і сторони не заперечували, що позика надавалася в іноземній валюті, що унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Нормами матеріального права не передбачена конвертація судом за власним бажанням боргу, вираженого у договорі позики в іноземній валюті, у гривню поза межами вимог позовної заяви, що свідчить про порушення судами обох інстанцій норм процесуального права. Договір позики відповідно до частини другої статті 1048 ЦК України є безпроцентним. Застосування облікової ставки НБУ, яка є основною процентною ставкою національної грошової одиниці - гривні, для розрахунку процентної ставки за позикою в іноземній валюті свідчить про неправильне застосування судами статті 1048 ЦК України та статей 1, 27, 46 Закону України «Про Національний банк України». Апеляційний суд вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог.

Заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_5 мотивоване тим, що договір позики у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України не є безоплатним, оскільки він перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Оскільки розмір плати за користування позикою договором не передбачений, то суди зробили обґрунтований висновок про наявність у позивача права на отримання процентів за користування позикою, розрахованих на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму, передбачену статтею 625 ЦК України. Заборгованість за договором позики, стягнута судом в гривні, внаслідок невиконання судового рішення протягом тривалого часу знецінилася у зв'язку з інфляцією.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 08 січня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошову суму в розмірі, еквівалентному 5 750 дол. США зі строком повернення до 08 квітня 2014 року.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов'язання з повернення боргу у встановлений договором позики строк ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, за наслідками розгляду якого заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 64 672,85 грн заборгованості за договором позики, що складає еквівалент 5 750 дол. США.

У зв'язку з неналежним виконанням договору позики ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом, уточнивши який 21 березня 2016 року, просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь з урахуванням того, що станом на 08 квітня 2014 року 1 дол. США становив еквівалент 11,7282 грн, 80 313,04 грн, з яких: 26 071,40 грн проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ та 3 952 грн 3 % річних від простроченої суми позики за період з 09 квітня 2014 року (перший день порушення строку повернення позики) по 21 березня 2016 року (день звернення з уточненою позовною заявою у цій справі), 50 289,64 грн інфляційних втрат за період з 09 квітня 2014 року по 29 лютого 2016 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих

процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, що предметом договору позики, укладеного між сторонами 08 січня 2014 року, є іноземна валюта - долари США, та що його умовами не передбачено розмір одержання процентів за користування грошовими коштами.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі, якщо період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Ураховуючи наведене, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в частині стягнення відсотків за користування позикою на підставі статті 1048 ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки така вимога пред'явлена за період з 09 квітня 2004 року по 21 березня 2016 року поза межами строку дії договору позики.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов'язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

При обрахунку 3 % річних за основу береться розмір простроченої суми, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Отже, позивач має право на отримання 3 % річних за невиконання грошового зобов'язання.

Розрахунок 3 % річних проводиться за наступною формулою: розмір боргу, помножується на кількість днів прострочення грошового зобов'язання, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365 (днів у році).

За період з 09 квітня 2014 року (перший день порушення строку повернення позики) по 26 червня 2014 року (день ухвалення судового рішення про стягнення боргу за договором позики) 3 % річних має обчислюватися із суми боргу 5 750 дол. США і становить 3,65 дол. США (5 750 дол. США х 79 днів х 3 : 100 : 365 = 3,65 дол. США).

За період з 27 червня 2014 року (наступний день після ухвалення рішення суду) по 21 березня 2016 року (день звернення з уточненими позовними вимогами) 3 % річних має обчислюватися із суми боргу, визначеної судовим рішенням у розмірі 64 672,85 грн і становить 3 370, 08 грн (64 672,85 грн х 634 дні х 3 : 100 : 365 = 3 370,08 грн).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Оскільки предметом грошового зобов'язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики за період з 09 квітня 2014 року по 26 червня 2014 року відсутні.

Ураховуючи наведене, позов ОСОБА_7 у частині стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики за період з 09 квітня 2014 року по 26 червня 2014 року задоволенню не підлягає.

З моментом ухвалення судом 26 червня 2014 року рішення про стягнення боргу у відповідача виникло грошове зобов'язання сплатити відповідачу на виконання судового рішення 64 672,85 грн боргу за договором позики як еквівалент 5 750 дол. США.

Однак при визначенні розміру інфляційних втрат за період з 27 червня 2014 року по 21 березня 2016 року апеляційний суд допустив арифметичну помилку.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси за відповідні періоди перемножити між собою (рекомендація про порядок застосування індексів інфляції при розгляді справи викладена в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97).

Індекс інфляції за липень 2014 року становив 100,4 %, серпень - 100,8 %, вересень 2014 року - 102,9 %, жовтень 2014 року - 102,4 %, листопад 2014 року - 101,9 %, грудень 2014 року -103 %, січень 2015 року - 103,1 %, лютий 2015 року - 105,3 %, березень 2015 року - 110,8 %, квітень 2015 року - 114 %, травень 2015 року - 102,2 %, червень 2015 року - 100,4 %, липень 2015 року - 99 %, серпень 2015 року -99,2 %, вересень 2015 року - 102,3 %, жовтень 2015 року - 98,7 %, листопад 2015 року - 102 %, грудень 2015 року -100,7 %, січень 2016 року - 100,9 %, лютий 2016 року - 99,6 %.

Отже, сукупний індекс інфляції за період з 27 червня 2014 року по 29 лютого 2016 року становить 161,2 %.

Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми боргу в розмірі 64 672,85 грн

за період з 27 червня 2014 року по 29 лютого 2016 року складають 39 579,78 грн

(64 672,85 грн ? 161,2 % - 64 672,85 грн).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що позивач не заявляв позовних вимог про стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України за неналежне виконання судового рішення про стягнення боргу, спростовуються доводами позовної заяви ОСОБА_4, встановленими судами фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3,65 дол. США як 3 % річних за період з 09 квітня по 26 червня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3 370,08 грн (три тисячі триста сімдесят гривень 08 коп.) як 3 %

річних за період з 27 червня 2014 року по 21 березня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 39 579,78 грн (тридцять дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят дев'ять гривень 78 коп.) інфляційних втрат за період з 27 червня 2014 року по 29 лютого 2016 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. М.Коротун

В. І. Крат