Справа № 333/3589/18
Провадження № 2/333/153/19
26 лютого 2019 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Кулик В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Носаченка О.С.,
позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, шляхом визнання ОСОБА_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.
В належній позивачу квартирі, на даний час, окрім неї, також зареєстрований відповідач - ОСОБА_3, який є онуком позивача.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 в квартирі за вище вказаною адресою не мешкає з квітня 2002 року по теперішній час. Його фактичне місце проживання позивачу невідоме. Вказує, що вирішити питання зняття відповідача з реєстрації у добровільному порядку не уявляється можливим, оскільки декілька разів у телефонній розмові вона зверталася до ОСОБА_3 з проханням без суду врегулювати це питання, але її прохання залишаються без відповіді.
Реєстрація відповідача у належній позивачу квартири створює позивачу перешкоди у розпорядженні її майном, на зареєстрованого у квартирі ОСОБА_3, щомісяця нараховуються комунальні платежі, які доводиться сплачувати позивачу. Тому, за захистом своїх порушених прав позивач вимушена звернутися до суду.
Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Єрохіна С.А., у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. ОСОБА_1 додатково пояснила, що відповідач залишив квартиру добровільно, його особистих речей у квартирі не має, з її боку ніяких перешкод у користуванні квартирою останньому не здійснюється.
Відповідач ОСОБА_3, повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, повторно у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Позивач та її представник не заперечують проти такого вирішення справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.
За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Даний факт також підтверджується Реєстраційним посвідченням ОП ЗМБТІ, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі вище вказаного договору (а.с. 15-16).
В судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, кожен окремо, суду пояснили, що відповідач є онуком позивача, останній за адресою: АДРЕСА_2 не мешкає, останній раз бачили його понад 16 років тому. Будь-яких особистих речей відповідача у квартирі не має.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3, в спірній квартирі не проживає, тривалий час не бере участі в утриманні квартири.
Відповідно до акту не проживання громадян, складеного 06.11.2018 року, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, який з 20.04.2002 року за вказаною адресою не мешкає (а.с. 28).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджуватися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди.
Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним.
Положенням ст. 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язання, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.
Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 ч. 3, ч. 4 ст. 71 цього Кодексу.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
ОСОБА_3 не знімається з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку.
Таким чином, аналізуючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі, але фактично в ній не мешкає понад кілька років, не є її власником, не несе обов'язків, що випливають з договору найму жилого приміщення, але залишається зареєстрованим у спірній квартирі, що спричиняє позивачу додаткові матеріальні витрати за прописаного відповідача, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», ст. ст. 5, 12, 13, 78, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст судового рішення складено 01 березня 2019 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя В.Б. Кулик