Номер провадження: 22-ц/813/5743/19
Номер справи місцевого суду: 497/1754/18
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 березня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У жовтні 2018 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №б/н від 26.12.2012 року в сумі 112058,44 грн., з яких 11294,08 грн. заборгованість за кредитом; 100764,36 - заборгованість по процентам за користування кредитом у період з 26.12.2012 року по 31.05.2017 року та судові витрати в розмірі сплаченого позивачем судового збору 1762,00грн.

Вимоги Банку вмотивовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим, підписав заяву №б/н від 26.12.2012 року, згідно з якою отримав кредит в розмірі 10100.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП 2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Крім цього, при зміні кредитного ліміту, банк керувався п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 20.03.2019 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в повному обсязі у зв`язку зі спливом строку давності звернення до суду.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, Банк звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Болградського районного суду Одеської області від 20.03.2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що 08.10.2018 року представник Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом в межах строків загальної позовної давності у 3 (три) роки у відповідності до ст.257 ЦК України, що підтверджується відповідними доказами по справі.

Крім цього, відповідно до п. 2.1.1.3.3. договору відповідач доручив Банку списувати з картрахунку суми грошових коштів здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену тарифами банку при настанні термінів платежу, а при виникненні боргових зобов`язань згідно з п.п.2.1.1.3.5, 2.1.1.12.9 договору боржник доручає списувати з будь-якого рахунку відкритого в Банку а саме з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов`язань, а також списання грошових коштів з картрахунків у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах встановлених цим договором. Відповідно до п.п.2.1.1.4.2, 2.1.1.12.11 договору Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим договором

У відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості, виходив з того, що відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ч.1 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст.598 ч.1, 599 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.ч.1, 2 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.1049 ч.1 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Вимоги Банку про стягнення із позичальника заборгованості 100764,36 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 26.12.2012 року по 31.05.2017 року задоволенню не підлягають зважаючи на наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 14-154цс18 (постанова від 04.07.2018 року), відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1206цс15, а також у постановах N 6-1252цс16 від 21 вересня 2016 року, N 6-1047цс16 від 06 липня 2016 року, N 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року, N 6-2096цс16 від 27 вересня 2016 року про те, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що звернення із позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі № 14-154цс18 (постанова від 04.07.2018 року), якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором заборгованість зазначена в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

За змістом ст.625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_1 11294,08 грн. заборгованості за кредитом та 100764,36 заборгованості по процентам за користування кредитом у період з 26.12.2012 року по 31.05.2017 року за несвоєчасне виконання зобов`язань, які заявлені Банком з підстав ст.ст.526, 527, 530 та 1054 ЦК України, задоволенню не підлягають у зв`язку з чим, колегія суддів відмовляє Банку у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.12.2012 року №б/н.

Обґрунтованими, на думку колегії суддів, є доводи представника Банку про те, що 08.10.2018 року представник Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» звернулося до суду першої інстанції з вищевказаним позовом в межах строків загальної позовної давності у 3 (три) роки у відповідності до ст.257 ЦК України, що підтверджується відповідними доказами по справі.

Крім цього, відповідно до п.2.1.1.3.3. договору відповідач доручив банку списувати з картрахунку суми грошових коштів здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену тарифами банку при настанні термінів платежу, а при виникненні боргових зобов`язань згідно п.п.2.1.1.3.5, 2.1.1.12.9 договору боржник доручає списувати з будь якого рахунку відкритого в Банку а саме з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, а також списання грошових коштів з картрахунків у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах встановлених цим договором. Відповідно до п.п.2.1.1.4.2, 2.1.1.12.11 договору Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим договором - колегія суддів не бере до уваги, оскільки кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, а саме, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі № 14-154цс18 (постанова від 04.07.2018 року), якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором заборгованість зазначена в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Зважаючи на викладене, Банк, у встановленому законом порядку, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, не позбавлений права на отримання процентів за порушення грошового зобов`язання, а не у вигляді стягнення процентів та пені з підстав ст.ст.526, 527, 530 та 1054 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що Банк не довів своїх вимог з підстав ст.ст.526, 527, 530 та 1054 ЦК України, відсутні підстави для ствердження про порушення прав та інтересів Банку, за захистом яких він звернувся до суду.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст.376 ч.ч.1 п.п.1-4, 2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права, зокрема неправильно застосував норми ст.ст.526, 527, 530 та 1054 ЦК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

Пунктом 6 ч.1 ст.264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-3, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 березня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою АДРЕСА_1 : ІІН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ) 11294,08 грн. заборгованість за кредитом та судові витрати в сумі 1762 грн. та 2643 грн.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду П.М. Черевко

А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький