Провадження № 2/234/2882/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2019 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області

у складі: головуючого судді Чернобай А.О.,

секретар судового засідання Ястребов А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 234/2882/19 в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Краматорської міської ради, третя особа Товарна біржа «Євгенія Сервіс» про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок, -

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Краматорської міської ради, третя особа Товарна біржа «Євгенія Сервіс» про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок.

В обґрунтування позову зазначив, що 15 липня 2000 року між ним та ОСОБА_2 на Товарній біржі «Євгенія Сервіс» був укладений договір купівлі - продажу № 501. Згідно умов договору ОСОБА_2 продав, а позивач придбав житловий будинок номер АДРЕСА_1 . Вказана біржова угода 24.07.2000 року була зареєстрована в Краматорському БТІ під № 10111 на підставі договору купівлі - продажу. Фактично всі істотні умови договору купівлі - продажу між сторонами були виконанні. Таким чином, позивач вважає, що угода по купівлі - продажу нерухомого майна є дійсною.

В травні 2017 року позивач загубив договір купівлі - продажу житлового будинку № 501 , укладеного на Товарній біржі «Євгенія Сервіс» та технічний паспорт на дім. 16.05.2017 року позивач отримав лист КП «БТІ» м. Краматорська, яким підтверджено факт реєстрації на ім`я позивача житлового будинку номер АДРЕСА_1 . 19.05.2017 року позивач отримав на Товарній біржі «Євгенія Сервіс» дублікат договору купівлі - продажу будинку.

14.05.2019 року позивач звернувся до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади КМР для реєстрації на своє ім`я права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі дублікату договору купівлі - продажу, виданого Товарною біржею «Євгенія Сервіс». Однак, державним реєстратором було відмовлено у реєстрації права власності, оскільки вказаний договір не посвідчено нотаріально.

Позивач звернувся за адресою продавця будинку для вирішення питання про нотаріальне посвідчення договору та дізнався, що ОСОБА_2 помер.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за позивачем 20.04.2016 року під реєстровим номером 29 на підставі договору купівлі - продажу № 501 від 15.07.2000 року, укладеного на Товарній біржі «Євгенія Сервіс».

Оскільки договором не передбачалося нотаріальне посвідчення договору, то позивач не знав про порушення свого права, у зв`язку з чим просить суд визнати причину пропуску строку позовної давності поважною та поновити його. Визнати договір купівлі - продажу № 501, укладений 15.07.2000 року на Товарній біржі «Євгенія Сервіс» між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсним. Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок номер АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача Краматорської міської ради у судове засідання не з`явився, надав відзив, згідно якого просив застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив обґрунтував тим, що передумовою звернення до суду є порушення, невизнання чи оспорювання прав, свобод чи законних інтересів позивача з боку відповідача. Необхідність звернення до суду позивачем обумовлена неможливістю зареєструвати дублікат договору купівлі - продажу № 501 від 15.07.2000 року, відповідач вважає, що державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно, а не документ, на підставі якого виникло таке право.

Позивач підтверджує та надав відповідні докази про те, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано за ним у встановленому законом порядку, в КП «БТІ» м. Краматорська за реєстровим № 10111 24.07.2000 року.

Право власності позивача підтверджується також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2019 року № 170822605.

Також позивачем надано копію дублікату договору купівлі - продажу № 501 від 15.07.2000 року, який видано Товарною біржею «Євгенія Сервіс» 19.05.2017 року. Дублікат є другий примірник документа, що має таку саму юридичну силу, як і оригінал.

Відповідач вважає, що у позивача наявний документ, що посвідчує його право власності, а саме - дублікат договору купівлі - продажу, а отже посилання на ст.. 392 ЦК України, як на підставу звернення до суду є незаконним та необґрунтованим. Відповідач не оспорює право власності позивача, тому підстав для звернення до суду немає.

Позивач просить визнати договір купівлі - продажу № 501 дійсним. Обов`язковою умовою визнання дійсним договору, укладеного з порушенням вимог щодо нотаріального посвідчення, є те, що інша сторона договору ухиляється від нотаріального посвідчення. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не звертався до ОСОБА_2 з вимогою щодо нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу № 501 від 15.07.2000 року до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відсутні будь - які докази ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу, що виключає можливість визнання такого договору дійсним.

Щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх нібито порушених прав відповідач зазначає наступне.

Та обставина, що позивач не знав про порушення свого права, не є поважною причиною пропуску ним строку позовної давності.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 12 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач вважає, що позивачем не доведено поважність причин пропуску строку позовної давності.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд , -

ВСТАНОВИВ:

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пунктів 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом.

Згідно із частиною першої статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

На час укладення спірного договору чинним був Закон України «Про товарну біржу».

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу (у редакції на час укладення вказаного договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.

Судом встановлено, що 15.07.2000 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу № 501 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 53) Дублікат договору купівлі - продажу № 501, зареєстрованого на Товарній біржі «Євгенія Сервис» 15.07.2000 року виданий 19.05.2017 року.

Згідно довідки КП «БТІ» м. Краматорська право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано в КП «БТІ» за реєстр. № 10111 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованого 15.07.2000 року (реєстр № 501) на Краматорській товарній бірже «Євгенія Сервіс». Дата реєстрації в КП «БТІ» - 24.07.2000 року. (а.с. 7)

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 20.04.2016 року під реєстровим номером 29 на підставі договору купівлі - продажу № 501 від 15.07.2000 року, укладеного на Товарній біржі «Євгенія Сервіс». (а.с. 13 - 15)

Згідно копії актового запису про смерть № 1434 від 11.07.2001 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 102-103).

Згідно інформаційної довідки № 57544257 зі спадкового реєстру від 13.09.2019 року відсутня спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с. 95-96).

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що при вчиненні договору купівлі-продажу жилого будинку дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будинку. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Згідно ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише в випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченим ч. 2 ст. 48 цього кодексу.

Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

На теперішній час позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки останнє придбано за договором без нотаріального посвідчення, та сторона по договору - ОСОБА_2 , на теперішній час помер, що унеможливлює позивача в інший спосіб захистити свої права.

Рішення про визнання договору дійсним може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір.

Враховуючи, що сторони за угодою повністю виконали істотні умови договору, за яким відповідачі передали позивачу у власність обумовлений угодою житловий будинок, після чого протягом наступних років позивач постійно користується цим нерухомим майном, а позивач передав ОСОБА_2 грошову суму (протилежного в судовому засіданні не встановлено), але в наступному нотаріальне посвідчення угоди не відбулося з незалежних від волі позивача причин, так як працівники товарної біржі на час укладання угоди не вимагали від сторін її нотаріального посвідчення та обмежилися лише тільки реєстрацією договору на товарній біржі, про що свідчить п. 10 договору купівлі - продажу, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на підставі ст. ст. 47, 227 ЦК України в редкції 1963 року позовні вимоги в частині визнання договору купівлі -продажу будинку дійсним обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності щодо будинку АДРЕСА_1 , оскільки це право вже зареєстровано в установленому законом порядку в БТІ м. Краматорська та підтверджується і інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, водночас позивачем не надано доказів про те, що це право оспорюється чи не визнається іншими особами.

Відповідно до 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Проте способу захисту, як визнання в судовому порядку права власності, яке вже зареєстровано в установленому законом порядку та на оспорюється чи не визнається іншими особами, законодавством України не передбачено.

Згідно ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, та дізнався про порушення свого права лише в 2019 році, після звернення до державного реєстратора, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. Строк позовної давності на право звернення до суду із даним позовом позивчем пропущений за поважних причин та він підлягає поновленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 23, 48, 51, 81, 175, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Краматорської міської ради, третя особа Товарна біржа «Євгенія Сервіс» про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок задовольнити частково.

Визнати договір № 501 купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 15 липня 2000 року на Товарній біржі «Євгенія Сервіс», дійсним.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького Апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Суддя:

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті й віддруковано в одному екземплярі.

Суддя: