КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 361/833/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2363/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Селезньова Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2018 року,

встановив:

у лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_4 такою, що втратив право користування жилим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку у спірного будинку що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, належному їй на праві власності, посилаючись на те, що відповідач з жовтня 2015 року не проживає, її речі в будинку відсутні, участі в утриманні будинку ОСОБА_4 не приймає, але добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку проживання за вказаною адресою, що створює для позивача певні перешкоди у здійснення права власності. 03 липня 2017 року позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила вимогу про зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку залишити без розгляду.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2018 року позов було задоволено.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вона є власницею будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_4 - її рідна дочка з жовтня 2015 року в спірному будинку не проживає та не навідується до спірного будинку, добровільно знятися з реєстраційного обліку проживання за вказаною адресою не бажає, що створює для позивача певні перешкоди у здійснення права власності. ОСОБА_3 вважає, що відповідачка втратила право користування будинком згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, вибувши добровільно і не проживаючи у будинку більше одного року і відсутні підстави для збереження за нею такого права. 03 липня 2017 року позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила вимогу про зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку залишити без розгляду.

Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги було задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено факт не проживання відповідача без поважних причин понад один рік у спірному будинку.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст.ст. 150 156 ЖК України та ст. ст. 29, 310, 319, 391, 405 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 є власницею будинку АДРЕСА_1. Вказаний будинок позивачка успадкувала після смерті її чоловіка. ОСОБА_4 відмовилася від спадщини після смерті батька на її користь, і проживала у будинку до жовтня 2015 року. Після одруження з ОСОБА_6 відповідачка добровільно переїхала жити до м. Києва, її син залишився проживати з позивачем. З жовтня 2015 року відповідач не проживає у даному будинку, не бере участі у його утриманні, але залишається зареєстрованою. В квитанціях про оплату комунальних послуг з газопостачання та за електроенергію платником вказано ОСОБА_3 Згідно розпорядження Броварської РДА від 02.11.2016 р. № 768 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - місце проживання його визначено з матір'ю ОСОБА_4

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 2 ст. 156 ЖК України передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

В ст. 29 ЦК України, дано визначення, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що починаючи з народження вона та її син ОСОБА_8 постійно зареєстровані та проживають у спірному будинку. 24.09.2015 вона уклала шлюб з ОСОБА_6 Позивач починаючи з листопада 2015 року почала чинити перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом вчинення сімейних сварок, заміни замків на вхідних дверях будинку, незаконно утримувала протягом року її сина.

Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Судом першої інстанції було вірно встановлено те що, відповідач з жовтня 2015 року припинила своє проживання у вказаному будинку, вибула з нього у зв'язку з заміжжям і на власний розсуд обрала для себе новим місцем проживання місце проживання її чоловіка. У 2016 році ОСОБА_4 звернулася із заявою до Броварської районної державної адміністрації Київської області, щодо визначення місця проживання її малолітнього сина ОСОБА_7 та відібрання дитини від баби. За наслідками розгляду вказаної заяви Розпорядженням Броварської районної державної адміністрації Київської області від 02.11.2016 № 768, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 з матір'ю ОСОБА_4 та зобов'язано ОСОБА_3 передати малолітнього ОСОБА_7, матері. На даний час син проживає з нею та її чоловіком у місті Києві. Доказу на підтвердження того, що відповідачка намагалась вселитись у будинок, повернутись до нього для проживання, відповідачка не надала, а спроби потрапити до будинку не були пов'язані з наміром проживання в ньому.

Той факт, що відповідачка зареєстрована за даною адресою, не є підставою для збереження права користування жилим приміщенням, з огляду положення частини 2 статті 405 ЦК України.

Посилання апелянта, що у даному будинку залишилося її майно, електроприлади, золоті прикраси, речі малолітнього сина, доступ до яких обмежила позивач, замінивши замки на вхідних дверях, не є підставою для збереження за нею права проживання у будинку.

Доводи апелянта про те, що у разі визнання її такою, що втратила право користування будинком, будуть порушені права дитини, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства України діти повинні бути зареєстровані з одним з батьків, а колишній чоловік ОСОБА_9 (батько дитини) не має місця реєстрації, отже не зможе зареєструвати свого малолітнього сина, є такими, що не відповідають вимогам закону і встановленим у суді конкретним обставинам, що стосуються справи. Так, позивач зазначала, що син проживає з нею в м. Києві відповідно до Розпорядження Броварської районної державної адміністрації Київської області від 02.11.2016 № 768, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 з матір'ю ОСОБА_4 та зобов'язано ОСОБА_3 передати малолітнього ОСОБА_7, матері. Законом, що регулює дані правовідносини, місце проживання малолітньої дитини визначається за місцем проживання його батьків або одного з них, а не навпаки. Крім того, позивач не заявляла вимогу про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 Крім того, свідок ОСОБА_6 зазначав, що після одруження з ним, з жовтня 2015 року відповідач не жила в селі Рудня, а збиралася жити у м. Києві разом з ним та сином ОСОБА_8.

Враховуючи викладене, посилання позивача про те, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає у спірному житловому будинку, є доведеним, а тому керуючись положенням ч.2 ст. 405 ЦПК України, ОСОБА_4 втратила право користування вказаним житлом.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 05 березня 2019 року.

Головуючий

Судді