Апеляційне провадження № 22-ц/824/904/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/18404/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), АндрієнкоА.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Дельта банк», поданою його представником Савчаком Ярославом Олеговичем,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Гончарук В.П. в приміщенні суду, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року АТ «Дельта Банк» звернулася з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності.

Свої вимоги мотивувало тим, що 12.04.2007 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 301 000 доларів США, строком по 11.04.2022 року зі сплатою 12,5% процентів річних. 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та АТ «Дельта Банк» було укладено Договорів про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку», за умовами якого право вимоги за кредитним договором від 12.04.2007 року перейшло до АТ «Дельта Банк»

Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі. ОСОБА_4 умови кредитного договору належним чином не виконував, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору не сплачував. Станом на 19.10.2016 у ОСОБА_4 утворилася заборгованість -

6 674 077,59 грн., з яких: тіло кредиту - 4 191 362,05 грн.; заборгованість за відсотками

1 421 465,25 грн; комісія 194 763,46 грн.; пеня 866 486,83 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 12.04.2007 було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого ТОВ «Український промисловий банк» в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Сердюк Н.А. 12.04.2007 за реєстровим номером № 837 та зареєстрований в реєстрі правочинів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник АТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема на те, що суд в повній мірі не дослідив матеріали справи, оскільки вони не містять згоди ОСОБА_4 на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності в рахунок погашення заборгованості. Банк позбавлений можливості згідно застереження в іпотечному договорі набути право власності на майно, що передано в іпотеку.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача у судове засідання не з'явився. Про розгляд справи повідомлявся належно, проте про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.04.2007 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 319/ФКВ07 відповідно до якого позичальнику було надано кредитні кошти в сумі 301 000 доларів США, строком по 11.04.2022 зі сплатою 12,5% процентів річних(ас.ас.8-13).

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та АТ «Дельта Банк» було укладено Договорів про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку», відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 319/ФКВ07 від 12.04.2007 року перейшло до АТ «Дельта Банк» (ас.ас.33-36).

Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі.

ОСОБА_4 умови кредитного договору належним чином не виконував, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору не надавав.

У зв'язку з зазначеними порушеннями у ОСОБА_4 станом на 19.10.2016 року утворилася заборгованість - 6 674 077,59 грн., з яких: тіло кредиту - 4 191 362,05 грн.; заборгованість за відсотками 1 421 465,25 грн; комісія 194 763,46 грн.; пеня 866 486,83 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 12.04.2007 було укладено Іпотечний договір згідно якого ТОВ «Український промисловий банк» в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме : АДРЕСА_1, яка належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Сердюк Н.А. 12.04.2007 року за реєстровим номером № 837 та зареєстрований в реєстрі правочинів (ас.ас.14-17).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання судовим рішенням за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 2.1.4 іпотечного договору № 319/Zфквіп-07 від 12 квітня 2007 року іпотекодержатель має право, у випадку невиконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.3 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотеко держателя, передбаченим п. 4.4 цього договору.

Відповідно до п. 4.4 іпотечного договору, у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1. цього договору, іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів:

4.4.1 Шляхом прийняття іпотеко держателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на предмет іпотеки.

4.4.2 Шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки. Про свій намір укласти цей договір. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотеко держателем або на підставі незалежної експертної оцінки предмета іпотеки. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цього договору, є правовою підставою для реєстрації власності покупця на предмет іпотеки.

Тобто, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена Законом України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положеннями Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що банк позбавлений можливості вирішити питання в позасудовому порядку не знайшли свого підтвердження при розгляді справи та спростовуються доказами, наданими до суду першої інстанції при подачі позовної заяви.

Оскільки суд першої інстанції врахував положення статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та прийняв до уваги умови договору іпотеки, слід вважати правильним висновок про неможливість застосувати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, що не передбачено застосовувати у судовому порядку, тому у позові ПАТ «Дельта Банк» правомірно відмовлено саме з цих підстав.

Докази, на які посилався представник банку, були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції під час розгляду справи та додаткового правового аналізу не потребують.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Дельта банк», поданою його представником Савчаком Ярославом Олеговичем - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 4 березня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: