Дата документу 04.03.2019 Справа № 310/5079/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/5079/18
Провадження №22-ц/807/929/19
Головуючий в 1-й інстанції - Полянчук Б.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року, ухвалене в м. Бердянськ (повний текст рішення складено 17.11.2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудком» про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ТОВ «Фудком» про стягнення грошових коштів, в якому зазначив, що 31.05.2017 року він через касовий термінал гіпермаркету «BEJIMAPT» (TOB «ФУДКОМ»), що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Ковпака, 26в здійснив оплату товарно-матеріальних цінностей, а саме сорока ящиків жувальної гумки «Orbit» в асортименті, на загальну суму 142 478,10 грн. Зазначені кошти згідно банківської виписки № 6TD7-QME2-0EIQ-CJP6 від 20.06.2017 року були перераховані на рахунок TOB «ФУДКОМ». У цей же день, звернувшись до відділу видачі товару гіпермаркет «ВЕЛМАРТ» він отримав відмову у видачі товарно-матеріальний цінностей без пояснення будь-яких об'єктивних причин відмови. У червні 2017 року на адресу гіпермаркету «ВЕЛМАРТ» (ТОВ «ФУДКОМ»), що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Ковпака, 26в була направлена вимога щодо надання товару в натурі або повернення грошових коштів, однак вимога була залишена без відповіді. Позивач вважає ці дії неправомірними та такими, що порушують його права як споживача товарів. Просив стягнути з ТОВ «ФУДКОМ» грошові кошти на загальну суму 142 478,10 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фудком» про стягнення грошових коштів відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції неправильно визначено статус придбаного майна, а саме помилково вирішено, що жувальна гумка є річчю з індивідуальними ознаками та відмовлено в задоволені позову з тих підстав, що позивач невірно обрав спосіб захисту. Апелянт вказую, що ним надані всі належні та допустимі докази на підтвердження оплати товару, при цьому відповідач у справі не надав доказів передачі товару позивачу, а вказані обставини є підстави для задоволення позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ТОВ «Фудком» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з'ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про відмову у задоволення позовних вимог, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.)), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, 31.05.2017 року позивачем здійснювалась оплата через термінал платіжною карткою Master Card за придбання жувальної гумки на загальну суму 142478,10 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вважав, що вимоги ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів з відповідача не підлягають задоволенню в повному обсязі оскільки, позивачем невірно вибрано спосіб захисту порушеного права, так як ст. 620 ЦК України передбачає право позивача на віндикаційний позов, суть якого полягає у витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, а не вимоги про стягнення вартості придбаного товару.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Так, суд першої інстанції помилково зазначив, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, однак вказане не вплинуло на вірні висновки суду, щодо відмови у задоволенні позову.

Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його.

Пункт 7 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначає, що договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Аналіз ст. 698 ЦК України дає підстави вважати, що роздрібна купівля-продаж передбачає наступний алгоритм дій продавця та покупця. Так, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти товари і оплатити його. Таким чином, наявність у позивача доказів оплати товару свідчить про його отримання, оскільки оплата можлива тільки після прийняття товару покупцем.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав доказів того, що проводячи 20 разів за кілька хвилин оплату в магазині «Велика кишеня» (а.с.10) не отримав при цьому жодного товару. І це є головним, оскільки наявність чеків (інших фінансових документів) про оплату товару у споживача, уже є доказом факту отримання товару покупцем оскільки він його оплачує після отримання товару. Жодний інший доказ у справі не вказує на зворотнє.

Оплативши товар на суму 142478,10 грн. позивач звернуся до суду з вимогою про стягнення коштів більше ніж через рік. При цьому матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався до подачі позову з вимогою до продавця чи до правоохоронних органів, в тому числі і в день оплати товару.

Вимога позивача (а.с.11) не містить доказів направлення її відповідачеві та дати її складання, при цьому відповідач спростовує факт отримання вимоги.

Докази надані позивачем, а саме службові звіти і виписка з рахунку містяться в ксерокопіях і ніким незавірені, в тому числі і банківською установою.

За ксерокопією виписки банку кошти у сумі понад 140000,00 грн. були за 20 платежів 31.05.2018 року перераховані магазину «Велика кишеня», при цьому вимоги позивач заявив ТОВ «Фудком» магазин «Велмарт Велетень низьких цін».

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 4 березня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков