КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25лютого 2019 року м. Київ

Справа 372/5275/13-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2019/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Кравченко М.В. 25 червня 2014 року, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому представник просив суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 16 жовтня 2007 року в розмірі 106253,82 грн посилаючись не неналежне виконання відповідачами зобов'язань за укладеними сторонами договорами, відповідно, кредиту і поруки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 73241,05 грн. В задоволенні інших вимог первісного позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням ОСОБА_2, нею подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначала, що відповідач припинила сплату коштів за кредитним договором 17 вересня 2010 року, з цього слідує, що право банку на звернення з позовом виникло з 17 жовтня 2010 року,однак банк звернувся до суду з позовом 07 листопада 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, при цьому не навівши жодних поважних причин, які б вказували на поважність пропуску вказаного строку. Таким чином вважала, що в задоволенні позову має бути відмовлено у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. На підставі викладеного ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позову.

Також апеляційна скарга була подана стороною позивача, її доводи переважно стосувались вирішення вимог зустрічного позову, разом з тим вказується на неправильність висновків суду першої інстанції щодо застосування підвищеної відсоткової ставки за умовами додаткової угоди № 1. У вимогах апеляційної скарги позивач просить про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Справа переглядалась судами апеляційної та касаційної інстанцій неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення. Позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 106253,82 грн., у решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2014 року скасовано, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року в частині задоволення первісних позовних вимог про стягнення суми в розмірі 73241 грн 05 коп. скасовано. Справу № 372/5275/13-ц в частині первісних позовних вимог про стягнення суми в розмірі 73241 грн 05 коп. передано на новий розгляд до апеляційного суду Київської області.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2014 та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року в частині зустрічних позовних вимог про визнання договору поруки № 150007, укладеного 16 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 припиненим, визнання протиправними дій щодо підвищення процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу № 0 від 16 жовтня 2007 року та зобов'язання банку здійснити перерахунок боргових зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу № 0 від 16 жовтня 2007 року, залишено без змін.

Суд касаційної інстанції вказав на те, що в частині вирішення первісних позовних вимог суд апеляційної інстанції не перевірив та не встановив дату останнього платежу за кредитним договором та врахував, що згідно з положеннями частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

В судовому засіданні представник відповідачів - адвокат ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив про її задоволення, скасування рішення суду в частині вирішення первісних позовних вимог та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості.

Представник позивача ОСОБА_5 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи законність і обґрунтованість ухваленого рішення в частині вирішення первісних позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2007 року між АКБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0. За умовами цього договору ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 20500 доларів США з цільовим призначенням - придбання автомобіля. Повернення кредиту мало відбуватися шляхом здійснення щомісячних чергових платежів за графіком, що є додатком до договору строком до 16 жовтня 2014 року, також передбачена сплатою процентів за користування кредитом в 13,00 % річних.

Умовами розділу 2 визначено забезпечення виконання зобов'язання шляхом укладення з ОСОБА_3 договору поруки та шляхом передачі в заставу банку рухомого майна - транспортний засіб: марка Nissan, модель Note, рік випуску 2007, колір сірий, тип ТЗ легковий універсал-В, двигун 1600, кузов, шасі НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1. За домовленістю сторін вартість предмету застави визначена в розмірі 115039 грн. Заставою забезпечуються в повному обсязі вимоги банку щодо відшкодування: витрат пов'язаних з пред'явленням вимоги по зобов'язанням за цим договором та/або кредитним договором і зверненням стягнення на предмет застави; витрат на утримання і збереження предмету застави; збитків завданих порушенням зобов'язань за цим договором та кредитним договором; також забезпечуються зобов'язання згідно умов цього договору та/або кредитного договору у разі їх зміни, якщо така зміна обумовлена застосуванням умов цього договору та кредитного договору. Предмет застави залишається у володінні та користуванні позичальника.

Розділом 8 договору визначений порядок звернення стягнення, зокрема, передбачено звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку шляхом передачі предмету застави у власність банку в рахунок виконання забезпеченого зобов'язання та/або продажу банком предмету застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем або на публічних торгах /т.1 а.с.18-31, 87-98, 155-166/.

Також 16 жовтня 2007 року між сторонами була укладена додаткова угода за умовами якої, зокрема було передбачена можливість подвійного збільшення розміру процентної ставки за умови настання певних обставин /т.1 а.с.27, 99, 167/.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 16 жовтня 2007, згідно якого останній поручився відповідати солідарно з ОСОБА_2 перед банком за належне виконання зобов'язань за вище вказаним кредитним договором /т.1 а.с.32-33,100-101/. Разом з тим, судовим рішенням порука припинена і в цій частині рішення набрало законної сили.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 було вчинено ряд платежів на виконання взятих на себе зобов'язань: 01 листопада 2007 року на суму 362,49 доларів США; 18 грудня 2007 року на суму 464,00 доларів США; 05 лютого 2008 року на суму 470,00 доларів США; 11 лютого 2008 року на суму 225,00 доларів США; 26 лютого 2008 року на суму 245,00 доларів США; 05 березня 2008 року на суму 450,00 доларів США; 08 квітня 2008 року на суму 435,00 доларів США; 11 квітня 2008 року на суму 24 долари США; 05 червня 2008 року на суму 454,71 доларів США; 31 липня 2008 року на суму 446,00 доларів США; 28 жовтня 2008 року на суму 1445,00 доларів США; 11 листопада 2008 року на суму 400,00 доларів США та 93,75 доларів США; 25 листопада 2008 року на суму 85,00 доларів США; 04 грудня 2008 року на суму 442,00 доларів США; 26 грудня 2008 року на суму 19,62 доларів США; 08 січня 2009 року на суму 465,27 доларів США; 17 вересня 2010 року на суму 12500,00 доларів США /т.1 а.с.190-207,137/

Згідно з Актом прийому-передачі майна, що перебуває у заставі на зберігання від 09 грудня 2009 року ОСОБА_2 передала, а АК «УкрСиббанк» прийняв автомобіль Nissan, модель Note, рік випуску 2007, легковий універсал-В, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу та ключі від нього /т.2 а.с.86/.

З рішення кредитного комітету АТ «УкрСиббанк» від 14 вересня 2010 року вбачається, що була розглянута заява позичальника, наданий дозвіл на виведення із застави і добровільну реалізацію автомобіля Nissan Note, рік випуску 2007, що є предметом застави, за умови погашення заборгованості на суму 12500 доларів США. В рішенні зазначено про звернення стягнення на залишок заборгованості, проте не визначений її розмір /т.2 а.с.123 т.3 а.с.62/.

17 вересня 2010 року між сторонами укладено додаткова угода № 2 до Договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу № 0 від 16 жовтня 2007 року, згідно якої сторони за взаємною згодою домовились про припинення дії застави на рухоме майно, а саме автомобіль Nissan, модель Note, рік випуску 2007, легковий універсал-В, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_2. У п. 3 цієї угоди зазначено, що інші умови які не суперечать їй залишаються без змін /т.2 а.с.87/.

Матеріали справи містять виписку по рахунку відкритого ні ім'я відповідача ОСОБА_2 /т.1 а.с.37-43, т.2 а.с.78-85,110-117 т.3 а.с.53-59/ та розрахунки заборгованості за різні періоди, а саме з грудня 2011 року по березень 2013 року, з грудня 2011 року по червень 2014 року, з грудня 2011 року по березень 2016 року /т.1 а.с.6,210,256,268 т.2 а.с.12,75,76 т.3 а.с.40,60/ , на підставі яких позивачем визначений розмір заборгованості за тілом кредиту 9163,15 доларів США, розмір відсотків 4130,21 долар США на час звернення з позовом (31 жовтня 2013 року, згідно поштового штампу на конверті /т.1 а.с.60/). При цьому слід звернути увагу в усіх наданих позивачем розрахунках початковий період визначається датою 19 грудня 2011 року, на цю дату сума поточної заборгованості за кредитом становить 8541,55 доларів США, сума простроченої заборгованості визначена в розмірі 621,6 доларів США, станом на березень 2013 року сума поточної заборгованості становить 4636,75 доларів США, сума простроченої заборгованості становить 4536,4 доларів США. В розрахунку наданому на стадії розгляду справи судом першої інстанції не вбачається розмір відсоткової ставки по якій проводилось нарахування відсотків. На стадії розгляду справи судом апеляційної інстанції (вперше) наданий розрахунок за яким нарахування відсотків проводиться, як за ставкою 15 %, так і за ставкою 30 % /т.1 а.с.210/, також надані розрахунки із застосуванням одночасно 13 % та 26 % річних /т.1 а.с.256,268/, а також лише 13 % річних на суму 425,03 долар США /т.2 а.с.12,75,76, т.3 а.с.40,60/.

В ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності /т.1 а.с.134-136/

Ухвалюючи рішення в частині вирішення первісних позовних вимог суд першої інстанції виходив з наявності невиконаних відповідачем договірних зобов'язань. Поряд із цим суд вказав на відсутність достатніх правових підстав для стягнення суми заборгованості по процентам, так як під час розгляду справи встановлено необґрунтованість наданого позивачем розрахунку, протиправність дій банку по збільшенню процентної ставки. А тому стягнув з відповідача ОСОБА_2 суму в розмірі 73241,05 грн, що становить еквівалент суми тіла кредиту 9163,15 доларів США.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

В силу ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про заставу» у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ст.590 ЦК України, ст. 20 Закону України про заставу).

В порядку ч. 4 ст. 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу п.3 ч.1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі реалізації предмета застави.

Згідно з положеннями ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених ч.4 ст. 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

В силу ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним.

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами був укладений договір, який є змішаним, так як містить умови щодо отримання споживчого кредиту та умови договору застави рухомого майна - транспортного засобу.

Сторонами визнаний факт виконання позивачем зобов'язань щодо надання кредитних коштів. Сторонами також визнається факт часткового виконання зобов'язань відповідачем ОСОБА_2 з дати укладення договору і до січня 2009 року. Також сторонами визнано і підтверджується матеріалами справи, що 09 грудня 2009 року банк прийняв предмет застави - автомобіль, а 17 вересня 2010 року було здійснено зарахування суми в розмірі 12500 доларів США отриманих від продажу цього автомобіля. Вказані обставини свідчать про те, що кредитором було реалізовано право задовольнити вимоги за рахунок предмету застави, яке передбачено як умовами укладеного між сторонами договору, так і положеннями чинного законодавства України. Проте, ні на час здійснення передачі автомобіля, ні після його реалізації, зарахування грошових коштів на погашення заборгованості та досягнення домовленості про припинення умов договору щодо застави, сторонами не було визначено ані вартість автомобіля, ані суми заборгованості, яка залишилась не покритою за рахунок реалізації предмету застави, ані порядок подальшого виконання інших умов договору.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

У вказаній справі встановлені судом обставини свідчать про те, що сторони в позасудовому порядку вирішили питання про погашення заборгованості за рахунок предмету застави. Проте вказане також свідчить, що кредитор прийнявши предмет застави фактично прийняв від позичальника дострокове виконання зобов'язань, а отже умови договору щодо погашення заборгованості щомісячними черговими платежами у визначеному розмірі були змінені сторонами, як і строк виконання зобов'язання в цілому. При цьому, відсутність визначення кредитором суми заборгованості після досягнення домовленості про передачу предмету застави та/або припинення застави, свідчить про те, що він не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку

За наведених умов, позивач є таким, що не вчинив належних і зрозумілих іншій стороні дій, що випливають як із суті зобов'язання, із вимог закону, так і зі звичаїв ділового обороту щодо недопущення заподіяння шкоди іншій особі, надання своєчасної можливості належно виконати зобов'язання позичальнику.

Отже, позичальник був позбавлений можливості здійснити належне виконання зобов'язання із розрахунку за договором після продажу майна, натомість кредитор, не виконавши обов'язків, що їх слід було виконати саме йому, не довівши відсутності своєї вини у простроченні, безпідставно пред'явив позов до суду про стягнення заборгованості. При цьому, слід звернути увагу, що всі надані стороною позивача розрахунки містять нарахування заборгованості лише з грудня 2011 року, не містять даних як про розмір заборгованості на час передачі предмету застави позивачеві (09 грудня 2009 року), так і на час зарахування грошових коштів отриманих від реалізації предмету застави (17 вересня 2010), і взагалі відсутні дані про зарахування цих коштів у виписках по рахунку та/або порядок їх направлення на окремі види зобов'язань (тіло кредиту, відсотки, неустойка). Вказане унеможливлює визначення як наявності заборгованості, так здійснення перевірки розрахунку заборгованості здійсненого позивачем.

Крім того, при попередніх розглядах справи суди встановили, що банк взагалі не повідомляв ОСОБА_2 про зміну розміру процентної ставки за її кредитним договором, хоча такий обов'язок встановлений п.5.2 договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 16 жовтня 2007 року і такі дії банку щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку без повідомлення про це позичальника призвели до порушення пункту 5.2 договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 16 жовтня 2007 року.

Встановивши протиправність дій банку щодо одностороннього підвищення відсоткової ставки, суди зробили висновок про визнання протиправними дій щодо підвищення процентної ставки кредитним договором № 0 від 16 жовтня 2007 року та зобов'язання банку здійснити перерахунок боргових зобов'язань за кредитним договором № 0 від 16 жовтня 2007 року. Вказане також стало підставою для припинення поруки ОСОБА_7 наданої в забезпечення виконання даного зобов'язання і в цій частині рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

У зв'язку з цим, має місце прострочення кредитора, дії якого по суті мали наслідком неможливість своєчасного або в розумний після виникнення для боржника відповідних обставин строк розрахунку за договором майном або коштами, отриманими від його реалізації. Кредитор не мав належних підстав вважати позичальника винним у порушенні зобов'язання в тих межах, в яких пред'явив позов, у справі відсутні докази щодо наявності підстав для покладання на відповідача у визначених позивачем межах цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язання. З урахуванням встановленого, дій сторін, вимоги про дострокове стягнення визначеного кредитором боргу істотно та необґрунтовано порушують законні майнові права та інтереси відповідача.

На підставі вказаного апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з позичальника заборгованості по тілу кредиту, по процентам, комісії за кредитним договором № 0 від 16 жовтня 2007 року укладеним з ОСОБА_2.

А отже доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження матеріалами справи, відповідають вимогам чинного законодавства, тому підлягають задоволенню. Натомість доводи апеляційної скарги позивача не є обґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами, а тому апеляційну скаргу (в частині доводів, що стосуються первісного позову) слід залишити без задоволення.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2014 року- скасувати в частині вирішення первісних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства«Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М.Андрієнко

Н.В.Поліщук

Повний текст постанови складений 04 березня 2019 року.