Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 127/27038/16-ц

провадження № 61-32123св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року у складі судді Бедрак М. М. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Денишенко Т. О., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; здійснити поділ цієї квартири визначивши частки кожного співвласника, виділити у власність їй та відповідачі по 1/2 частці вказаної квартири; судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 10 вересня 1999 року між

нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який 13 жовтня 2015 року розірвано.

У шлюбі, за спільною участю та працею, ними придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована з 18 квітня 2006 року по теперішній час.

Під час розлучення і до цього часу відповідач обіцяє їй продати квартиру і віддати половину грошових коштів, однак забравши у неї ключі в квартиру не допускає та грошові кошти не віддає, в результаті чого вона вимушена проживати у подруги, оскільки іншого житла не має.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 01 серпня 2017 року позов задовольнив. Визнав квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Здійснив поділ указаної квартири, яка є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . наступним чином: визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку цієї квартири; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 102, 40 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира придбана сторонами спільно під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, під час оформлення якої вони дійшли згоди відносно того, на кого вона буде оформлена, а тому дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного із них є рівними.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 28 вересня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року залишив без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду належними та допустимими доказами не спростовують і не дають підстав для висновку про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, заперечень та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 10 жовтня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_2 просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, такими, у яких неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Суд першої інстанції відкрив провадження у справі не зважаючи на недотримання позивачем вимог попередньої ухвали, не проведення оцінки майна, не подання позивачем доказів дійсної вартості майна. Тобто суд прийняв до розгляду позов з вимогою майнового характеру фактично без встановлення дійсної ціни позову та без належної оплати судового збору.

Відповідач до судів обох інстанцій надавав документи на підтвердження своєї інвалідності (II група). Факт інвалідності встановив як суд першої інстанції, так і суд апеляційною інстанції, описуючи у встановлюючій частині трудову діяльність відповідача. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та II груп. Однак суди дану норму закону не врахували та стягнули з відповідача судовий збір.

Суди не навівши жодних відповідних норм права, віднесли приватні кошти дитини (станом на 2004 рік) до особистих коштів позивача.

Відповідач придбав квартиру хоча і під час перебування у шлюбі, проте не за спільні сімейні кошти а за кошти, які йому позичив батько, що встановлено рішенням суду у справі № 127/4196/17 та не потребує доказування. Також джерело доходу на придбання та облаштування спірної квартири відповідачем підтверджується договором купівлі-продажу іншої нерухомості, яка належала на праві власності відповідачу одноосібно ще до шлюбу, і за її відчуження він отримав особисті, а не спільні кошти. Саме ці кошти і були втрачені ним на придбання спірної квартири та її облаштування, ремонтні роботи, сантехніку, меблі тощо).

29 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу мотивоване тим, що суди першої інстанції та апеляційної інстанцій правильно вирішили справу, спірна квартира є об`єктом спільної власності, придбана в період шлюбу, за спільні кошти від продажу двох квартир та коштів, які заробили, працюючи обоє на офіційних роботах.

Відповідач повідомляючи, що «одноосібно володів достатньою для придбання квартири сумою», помилково вважає, що ці кошти є його. Придбану за позичені чужі (батькові) кошти квартиру не можна називати особистою приватною власністю одного із подружжя. Якби дійсно, батько позичав кошти, він би звернувся із позовом до подружжя, і суд мав би вирішити справу з урахуванням правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 щодо поділу як сумісної власності придбаної на позичені кошти, так і боргових зобов`язань.

06 березня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу мотивований тим, що судові рішення повністю узгоджуються з презумпцією загального застосування статті 60 СК України. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Вінницького міського суду Вінницької області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 вересня 1999 року між сторонами зареєстровано шлюб у відділі РАГС Вінницької міської ради Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 362, який 13 жовтня 2015 року розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 13 жовтня 2015 року відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області.

Згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку № 835 від 27 жовтня 2005 року, виданим Виконкомом Вінницької міської ради, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Спірна квартира придбана шляхом участі в дольовому будівництві ОСОБА_2 з ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест» на підставі договору від 03 грудня 2003 року С-74.

Станом на 23 березня 2017 року у ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест» не збереглося договору, який укладався між сторонами у 2003 році.

З наявного в матеріалах справи договору-замовлення № ВН -0000147, ОСОБА_2 виступив замовником здійснення первинної реєстрації права власності за адресою:

АДРЕСА_2 . Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не

підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами редакції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених у статті 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналогічну норму містить і стаття 81 ЦПК України в чинній редакції.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що спірну квартиру придбано сторонами в шлюбі за спільні кошти обґрунтовано вважав її спільним майном подружжя в якому частки майна дружини та чоловіка є рівними, та наявністю правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, а тому доводи касаційної скарги про недоведеність факту належності спірної квартири до спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 , зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Разом із цим Верховний Суд приймає доводи касаційної скарги щодо відсутності правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 судового збору в розмірі 1 102,40 грн з огляду на таке.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв,

скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням № 17224, що міститься в матеріалах справи на а. с. 79, а тому у силу наведених норм законодавства звільнений від сплати судового збору.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 88 ЦПК України (в чинній на час ухвалення судами рішень у справі редакції), зокрема якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-152цс17.

Викладене свідчить про те, що суд першої інстанції, стягуючи з відповідача на користь позивача судовий збір, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин, а саме статтю 5 Закону України «Про судовий збір».

Апеляційний суд також дійшов помилкових висновків про можливість стягнення судового збору з відповідача вказавши, що він, як особа з інвалідністю, звільнений від сплати судового збору на користь держави, проте закон не містить пільг щодо відшкодування судових витрат, понесених стороною, та безпідставно залишив рішення суду першої інстанції в цій частині без змін, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про компенсування сплаченого позивачем судового збору за рахунок держави.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування

судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року, у зв`язку із залишенням рішень в частині поділу майна без змін, необхідно поновити їх виконання в цій частині.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 102,40 грн судового збору скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання позову в розмірі 1 102, 40 грн компенсувати їй за рахунок держави.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області

від 01 серпня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року в частині, що залишена без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило