ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1129/19 Справа № 201/8500/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенку Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особі: Вишгородська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування та скасування державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 році ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування та скасування державної реєстрації.

Позов мотивований тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Тихвінська, буд. 26. Коли позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій знаходиться вказане домоволодіння, вона дізналася про те, що земельна ділянка належить на праві власності іншій особі, а саме ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року. Позивачка вважає, що такими діями відповідачів порушено її права, оскільки згідно із положеннями ст. 30 ЗК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю, споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

В зв'язку із викладеним, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, визнати права власності в порядку спадкування та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що спірним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року було порушено права позивачки, однак остання звернулася до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив ОСОБА_4, оскільки вона мала обєктивну можливість дізнатися про купівлю земельної ділянки, саме її донькою ОСОБА_2 у серпні 1998 року з часу отримання права власності на розташований на земельній ділянці будинок у 2009 році.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просили вказане рішення суду скасувати та ухвали нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин позовну давність, оскільки позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Апелянти зазначають, що позивачка не знала та об'єктивно не могла дізнатися про порушення її прав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 26 червня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 відчужила належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09 червня 1995 року житловий будинок з господарчими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 605 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тихвінська, буд. 26.

26 червня 1998 року, ОСОБА_7 склала заповіт, за яким все своє майно заповідала ОСОБА_6.

05 серпня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_6 купила земельну ділянку площею 0,0617 га, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тихвінська, буд. 26.

01 жовтня 2008 року ОСОБА_7Г померла, після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тихвінська, буд. 26; житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Лютіж, вул. Приморська, буд.32-а; майнового паю на загальну суму 778 грн.; земельної ділянки площею 4,34 га (кадастровий номер :14:000:0002), яка розташована на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області; грошового внеску, який знаходиться на зберіганні в ощадному банку села Лютіж № 8151/020 на рахунку № 1973.

11 листопада 2008 року ОСОБА_6 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_7, але заявою від 02 березня 2009 року відкликала попередню заяву та відмовилася від належного їй спадкового майна після померлої ОСОБА_7.

11 листопада 2008 року ОСОБА_1 подала до Вишгородської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після померлої ОСОБА_7, але заявою від 02 березня 2009 року відкликала цю заяву та звернулася із заявою про прийняття спадщини, де серед іншого спадкового майна зазначила житловий будинок з надвірними будівлями № 26 по вул. Тихвінська вм. Дніпропетровськ, майновий пай на загальну суму 778 грн.; земельну ділянку площею 4,34 га; грошовий внесок.

При цьому, ОСОБА_1 не зазначала спірну земельну ділянку, яка розташована за спірною адресою.

Встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на домоволодіння № 26 по вул. Тихвінській у м. Дніпропетровську (нині м. Дніпро) на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_7, виданого Вишгородською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07 серпня 2009 року.

З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_1 окрім зазначеного свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння № 26 по вул. Тихвінській у м. Дніпропетровську були видані свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, розташовану на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, та на майновий пай на суму в розмірі 778,00 грн.

Встановлено, що ОСОБА_2 є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_4 та донькою позивачки ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 30 ЗК УРСР, у редакції чинній станом на 26 червня 1998 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що 05 серпня 1998 року ОСОБА_3 здійснено продаж спірної земельної ділянки всупереч вимогам ст. 30 ЗК УРСР.

Однак, ОСОБА_4 в ході вирішення справи заявлено про застосування строку позовної давності, що відповідає змісту ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У позовній заяві позивачка зазначала, що лише у лютому 2016 року із довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що земельна ділянка, на якій розташований її будинок, належить на праві власності ОСОБА_6.

Між тим, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є онукою ОСОБА_7 та вони були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказана квартира належала ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1997 року, а також на підставі договору дарування від 25 лютого 1998 року. У подальшому вищезазначена квартира була відчужена відповідачами на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 1998 року. У цей же день ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 605 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тихвінська, буд. 26.

Згідно із копіями паспортів позивач ОСОБА_1 була зареєстрована за указаною адресою 08 серпня 1998 року.

Згідно із відповіддю Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 14 липня 2017 року ОСОБА_6 є платником земельного податку, у власності якої перебуває земельна ділянка площею 0,0617 га, за адресою: м. Дніпро, вул. Тихвінська, буд. 26.

Відповідно до Акту від 20 листопада 2017 року, складеного сусідами ОСОБА_6 та затвердженого головою квартального комітету, ОСОБА_1 за адресою: м. Дніпро, вул. Тихвінська, буд. 26, не проживає з 2004 року.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_4 пояснили, що ОСОБА_1 від самого початку була обізнана про укладення спірного договору купівлі-продажу її донькою ОСОБА_2.

Приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_5 пояснила, що при посвідченні договору купівлі-продажу домоволодіння були присутні ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3Д, а також позивачка ОСОБА_1, а при посвідченні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки були присутні ОСОБА_6 з чоловіком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_3 підтвердила, що всі перемовини з приводу придбання житлового будинку вела ОСОБА_1, а також остання була присутня при укладенні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Встановивши, що позивачка стала титульним власником розташованого на ній нерухомого майна ще у 2009 році, до цього проживала там та була зареєстрована у ньому, є близьким родичем особи, яка протягом останніх 20 років володіє земельною ділянкою та сплачує земельний податок, після оформлення права власності на будинок у порядку спадкування не вживала будь-яких заходів для встановлення дійсного стану щодо оформлення права володіння земельною ділянкою, на якій розташований належний їй будинок, отримала право власності на цей будинок після смерті своєї матері, а також те, що при посвідченні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки була присутня, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав пропуску останньою строку позовної давності, про застосування наслідків якої було заявлено відповідачем.

Доводи апеляційних скарг про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин позовну давність, оскільки позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а також те, що позивачка не знала та об'єктивно не могла дізнатися про порушення її прав, - є безпідставними, необґрунтованими, оскільки факт пропуску позивачкою строку позовної давності є підтвердженим, так як вона дійсно на час укладення спірного договору купівлі-продажу, хоча й не була його стороною, однак була присутня під час його посвідчення та була обізнана про вказані факти.

Інші доводи апелянтів колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення.

Оскаржуване рішення як законне, обґрунтоване та таке, що відповідає вимогам матеріального та процесуального законів необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

В зв'язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, сплачені апелянтами судові збори поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_9