Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 750/3558/16-ц

провадження № 61-8840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2016 року у складі судді Жук М. І. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Острянського В. І., Бобрової І. О., Вінгаль В. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що він і ОСОБА_4 з 10 червня 2011 року до 25 лютого 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі й позивач у встановленому порядку вселився та його було 06 липня 2013 року зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1, власником якої була дружина позивача.

Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 23 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_4 подарувала зазначену квартиру своїй матері, відповідачу ОСОБА_5 У березні 2016 року позивач не зміг потрапити до квартири, оскільки замок на вхідних дверях було змінено.

Стислий виклад заперечень відповідача

У наданому відзиві відповідач ОСОБА_5 вимоги позову не визнала та просила відмовити в його задоволенні з підстав необґрунтованості.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2016 року позов задоволено, зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 надати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції у своїх висновках керувався тим, що у судовому засіданні встановлено, що позивач після розірвання шлюбу та зміни власника квартири відповідно до статті 156 Житлового кодексу Української РСР має право користуватися квартирою АДРЕСА_1 так як він поселився до неї за згодою попереднього власника (дружини) як її чоловік, був зареєстрований у цій квартирі з 06 липня 2013 року, проживав там на правах члена сім'ї ОСОБА_4, а з часу розірвання шлюбу та зміни власника - як колишній член сім'ї власника та колишній член сім'ї нового власника помешкання, а тому вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення в нього та зобов'язання видати йому ключі від помешкання ґрунтуються на вимогах закону, що є підставами для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що на час поселення позивача ОСОБА_3 у спірну квартиру, як чоловіка відповідача ОСОБА_4, їй на підставі свідоцтва про право власності від 06 грудня 2005 року, виданого Виконавчим комітетом Деснянської районної ради м. Чернігова, належала 1/4 частина квартири, а згідно з договором дарування від 04 липня 2012 року їй належали інші 3/4 частин цієї квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 17 серпня 2016 року. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що з 23 грудня 2015 року власником спірної квартири є інша особа, членом сім'ї якої позивач ніколи не був; що власник згідно зі статтями 383 і 391 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання та членів своєї сім'ї і вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та що суд не взяв до уваги судову практику, згідно з якою право членів сім'ї власника на користування жилим приміщенням втрачається у випадку припинення права власності особи на це майно, за висновками суду апеляційної інстанції не можуть бути підставою для скасування рішення суду, правильності його висновків не спростовують і не знайшли свого підтвердження нормами чинного законодавства.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначила, що, оскільки власник квартири змінився, позивач не є членом сім'ї нового власника квартири, відповідно, він втратив право користування майном, оскільки не є членом її сім'ї. Заявник також зазначила, що за адресою спірної квартири вона не проживає, з огляду на що позивач не належить та не може відноситися до членів сім'ї нового власника.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві ОСОБА_3 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування відзиву посилався на те, що ОСОБА_5 постійно проживає у с. Слабин Чернігівськогорайону. Членом сім'ї ОСОБА_5 він не є, вважає, що має право на користування квартирою, оскільки був членом сім'ї своєї колишньої дружини.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 21 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_4 з 10 червня 2011 року до 25 лютого 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, позивач у встановленому порядку вселився та його було 06 липня 2013 року зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1, власником якої була колишня дружина позивача.

Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 23 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_4 подарувала зазначену квартиру своїй матері, відповідачу ОСОБА_5

Відповідачі з 23 березня 2016 року створюють перешкоди позивачу в користуванні зазначеним помешканням (замінивши замки на вхідних дверях), що підтверджується висновком Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 02 квітня 2016 року, внаслідок чого позивач в позасудовому порядку був фізично позбавлений права користування займаним житлом та без його відома знятий з реєстрації.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сім'ї.

Наведений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено.

Установивши, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі, проживав там на правах члена сім'ї ОСОБА_4, а з часу розірвання шлюбу та зміни власника - як колишній член сім'ї власника та колишній член сім'ї нового власника помешкання,суди помилково вважали, що позивач не втратив право користування спірною квартирою.

З таким висновком Верховний Суд не погоджується.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права й обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п'ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» членами сім'ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов'язковими умовами для визнання їх членами сім'ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім'ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім'ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім'ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов'язки осіб, які об'єдналися для спільного проживання.

Суди першої та апеляційної інстанцій, не встановивши, що позивач перебуває у сімейних відносинах із новим власником спірного житла, ОСОБА_5, тобто спільно проживав разом із нею; що вони були пов'язані спільним побутом і мали взаємні права й обов'язки щодо утримання житла, дійшли необґрунтованого висновку про те, що позивач не втратив право користування спірною квартирою.

При цьому, факт того, що позивач не є членом сім'ї нового власника визнає й сам заявник у наданому відзиві, тобто ця обставина не була предметом спору ані під час розгляду справи, ані на стадії її касаційного розгляду.

Таким чином, позивач, втративши статус члена сім'ї колишнього власника житла, не набувши такого статусу стосовно нового власника спірної квартири, не вправі посилатися як на підставу для свого вселення на положення норм чинного законодавства, оскільки у наведеній правовій ситуації за ним право користування спірним житлом не зберігається.

У визначенні балансу інтересів учасників спору чинне законодавство надає переваги саме інтересам нового власника, встановивши, що права колишнього користувача житла ґрунтуються та зберігаються виключно за умови збереження або існування близьких родинних стосунків з дійсним власником житла, на користування яким він претендує.

Отже, з огляду на положення наведених норм матеріального права, Верховний Суд визнає доводи касаційної скарги обґрунтованими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги та ухвалення нового рішення, то судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 212, 64 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 1 322, 88 грн підлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення в житлове приміщення, усунення перешкод в користуванні квартирою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 212, 64 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати у вигляді судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 322, 88 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик