Справа № 647/3245/18
№ провадження 2/647/34/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2019 року Бериславський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого - судді В.С.Миргород

при секретарі Т.О. Полозок

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Берислав Херсонської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №647/3245/18 за позовом ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник за дорученням адвокат ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, законним представником якої є ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа служба у справах дітей Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за участю представників сторін:

від позивача: представник адвокат ОСОБА_2,

від відповідача ОСОБА_4 законний представник ОСОБА_3,

від третьої особи - представник за довіреністю ОСОБА_6,

встановив:

ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник за дорученням адвокат ОСОБА_2 звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, законним представником якої є ОСОБА_3, ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа служба у справах дітей Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування від 25.01.1978 року він є власником будинку №36 по вул.Гагаріна в м.Берислав Херсонської області. В даному будинку, крім ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_7, зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, які фактично не проживають за вказаною адресою з серпня 2010 року, їхніх особистих речей у позивача не має, договору з власником про порядок проживання та утримання будинку останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням, перешкоди для їх вселення у будинок позивача були відсутні, при цьому приймати участь у оплаті комунальних витрат за житловий будинок в добровільному порядку відповідачі відмовляються, як і відмовляються добровільно знятись з реєстрації місця проживання, що в свою чергу позбавляє позивача отримувати відповідно до чинного законодавства пільги та субсидію і зобов'язує сплачувати величезні кошти за житлово-комунальні послуги, які обраховуються, виходячи із кількості зареєстрованих осіб у житловому будинку. А тому, реєстрація відповідачів у житловому будинку, який належить позивачу на праві особистої приватної власності, порушує права позивача як власника житла. Просить суд визнати ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком №36 по вул. Гагаріна в м.Берислав Херсонської області.

Ухвалою суду від 13.12.2018 року було відкрито провадження у вказаній справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_2 наполягали на задоволенні позову з підстав зазначених у ньому, на підтвердження того, що відповідачам є де проживати, надано до суду акт обстеження матеріально-побутових умов сімї, згідно якого відповідачі проживають без реєстрації у будинку № 4 по провулку Словянський у м. Бериславі Херсонської області.

Відповідачі по справі в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позову, з підстав того, що відсутні реєстраційні документи на будинок, в якому вони проживають з 2010 року, тому вони не можуть в ньому зареєструватися, а неповнолітня донька ОСОБА_4 навчається в 11 класі, і відсутність реєстрації ускладнить процес здачі ЗНО та вступ до ВНЗ.

Представник Служби у справах дітей Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області ОСОБА_6 заперечувала стосовно позбавлення реєстрації неповнолітньої ОСОБА_4 з підстав порушення норми ст.18 Закону України «Про охорону дитинства».

Вислухавши пояснення учасників розгляду цивільної справи, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 76-81, 83,84,87, 89, 228, 229, 235, 243, 263,264,265 ЦПК України визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У відповідності до ч.1 ст.81, ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України.

Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України, ст.9 ЖК України та ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Принципи здійснення права власності закріплені у статті 319 ЦК, де, зокрема, зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, дотримуючись при цьому моральних засад суспільства, а держава не втручається у здійснення власником своїх правомочностей щодо належного йому майна і забезпечує власникам рівні умови здійснення своїх прав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 25.01.1978 року (а.с.5-6) та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.12.2016 року (а.с.7) є власником будинку №36 по вул.Гагаріна в м.Берислав Херсонської області.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла.

Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також статтею 30 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Згідно довідки про склад сімї Бериславської міської ради від 14.11.2018 року за адресою: Херсонська область, м.Берислав, вул.Гагаріна, 36, зареєстровані: ОСОБА_1 власник домоволодіння, ОСОБА_7 син власника, ОСОБА_3 колишня невістка, ОСОБА_5 онук, ОСОБА_4 онука (а.с.8).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

За змістом частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З актів обстеження матеріально-побутових умов сімї за адресою: Херсонська область, м.Берислав, вул.Гагаріна, 36, від 04.01.2014 року, від 22.01.2018 року та від 16.11.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає в будинку один, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані, але фактично не проживають з 2010 року (а.с.9-12).

Відповідачі у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР є колишніми членами сім'ї позивача, як власника будинку, оскільки вселилися та зареєстровані у спірному будинку за згодою власника, після укладення шлюбу з його сином, тобто як члени сім'ї власника житла(а.с.8)..

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до відповідачів та правових підстав, за яких ці вимоги пред'явлено позивачем, є відсутність або не проживання відповідачів без поважних причин понад один рік в будинку позивача.

Суд звертає окрему увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях.

Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи неповнолітній вік, ОСОБА_4, яка народилась 26.09.2002 року з урахуванням положень ст. 29 ЦК України згідно якої, «місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово» та відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України якої зазначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, тобто ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка з 2010 року проживає спільно з матірю та братом у іншому будинку, не за місцем реєстрації, може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку обумовлений причинами які не є поважними і є підставою для позбавлення її права користування житлом.

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що наразі неповнолітня дитина проживає разом зі своєю матір'ю та братом і бабусею матері за адресою: будинку № 4 по провулок Словянський у м. Бериславі Херсонської області, а тому саме вказана адреса є місцем проживання неповнолітньої дитини, права якої ніяким чином на разі не порушено. А тому, суд не бере до уваги висновок Служби у справах дітей Бериславської РДА про недоцільність визнання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: Херсонська область, м.Берислав, вул.Гагаріна, 36.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку) відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Статтею 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Суд звертає увагу, що при розгляді такої категорії справ як визнання особи такою, що втратила право користування на підставі відсутності особи без поважних причин понад один рік, суд обов'язково повинен з'ясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні житловим приміщенням такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування.

У звязку з тим, що відповідачі з 2010 року не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_3, який належить позивачу на праві приватної власності, ніяких перешкод у користуванні житловою площею позивачем їм не чинилось, а тому, з огляду на вищевикладене, є всі достатні підстави вважати, що відповідачі є такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком №36 по вул. Гагаріна в м.Берислав Херсонської області., оскільки останні без поважних причин понад один рік не проживають у зазначеному будинку, їхніх особистих речей у останньому не має, договору з власником про порядок проживання та утримання будинку останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням, перешкоди для їх вселення у будинок позивача на протязі останнього року відсутні та за таких обставин, суд вважає можливим позбавити ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням.

Враховуючи встановлені обставини справи, які підтверджені дослідженими в судовому засіданні належними доказами та положення діючого в Україні цивільного та житлового законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що права позивача як власника житла підлягають захисту у обраний ним спосіб, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 114, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник за дорученням адвокат ОСОБА_2, задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, права користування житловим приміщенням за адресою Херсонська область, м.Берислав, вул.Гагаріна, 36.

Стягнути із ОСОБА_3 704,80 грн., ОСОБА_4 Володимирівни704,80 грню, ОСОБА_5 704,80 грн. судового збору на користь ОСОБА_1.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга із врахуванням п. 15.5 розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, до Херсонського апеляційного суду через Бериславський районний суд Херсонської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 05.03.2019 року.

Позивач ОСОБА_1, 74300, Херсонська область, м.Берислав, вул.Гагаріна, 36, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2, 74300, Херсонська область, м.Берислав, вул.Воскресенська, 6а, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Відповідач ОСОБА_3, 74300, Херсонська область, м.Берислав, вул.Крупської, 4, паспорт серії МР 244881 .

Відповідач ОСОБА_4, 74300, Херсонська область, м.Берислав, вул.Крупської, 4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

Відповідач ОСОБА_5, 74300, Херсонська область, м.Берислав, вул.Крупської, 4, реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Третя особа служба у справах дітей Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області, 74300, Херсонська область, м.Берислав, пл..Перемоги, 2, .

Суддя В. С. Миргород