У Х В А Л А

6 березня 2019 року

м. Київ

справа № 207/5608/14-ц

провадження № 61-4365ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 липня 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу 30 000 грн за договором позики, інфляційні збитки в сумі 990 грн та три проценти річних в розмірі 226,30 грн, а всього 31256,30 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 3 лютого 2013 року ОСОБА_1 отримав від нього в борг грошові кошти у розмірі 30000 грн, про що власноручно написав розписку, відповідно до якої зобов'язався повернути кошти до 21 березня 2014 року. Проте своїх обов'язків відповідач не виконав, на час пред'явлення позову кошти не повернув.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про направлення цієї справи за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області, оскільки відповідач, як і позивач проживають в Києво-Святошинському районні Київської області, та направлено цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу для розгляду до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 липня 2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 31256,30 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, установивши, що 3 лютого 2013 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримав у борг грошові кошти в розмірі 30000 грн, які зобов'язувався повернути до 21 березня 2014 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою, виходив з того, що позивачем надано достатні докази на підтвердження укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем умов договору.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач ОСОБА_1 свої заперечення проти позовних вимог в суді першої інстанції жодним чином не обґрунтовував тими обставинами, на які він посилався в апеляційній скарзі.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені в цій справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції за його зареєстрованим місцем проживання.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд неправильно установив фактичні обставини, оскільки між сторонами фактично виникли відносини щодо проведення спільної діяльності, а не договору позики, а також зазначає, що направлення справи за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області порушувало його процесуальні права, оскільки було в суді першої інстанції розглянуто справу за його відсутності, чим позбавлено його права подати свої заперечення, пояснення та подати відповідні докази.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи з ціною позову, що не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження).

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, ціна позову в цій справі становить 31256,30 грн, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та є малозначною.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню не встановлено.

Справа розглянута Києво-Святошинським районним судом Київської області за клопотанням відповідача про направлення справи для розгляду за його фактичним місцем проживання. При цьому ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції він не заявляв про непідсудність цієї справи цьому суду, ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року про передачу справи за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду цим судом не оскаржував.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 липня 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко