Єдиний унікальний номер 226/1656/18 Номер провадження 22-ц/804/732/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Соломахи Л.І., Санікової О.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Сергеєєвої Я.О.

представника відповідача Мирноградської центральної міської лікарні Павлової О.О.,

представника третьої особи Мирноградської міської ради Лаврової М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 226/1656/18 за позовом ОСОБА_4 до Мирноградської центральної міської лікарні, третя особа: Мирноградська міська рада, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11 грудня 2018 року (суддя першої інстанції Клепка Л.І.), -

В С Т А Н О В И В :

06 липня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Димитровського міського суду Донецької області з позовом до Мирноградської центральної міської лікарні (далі - Мирнорадська ЦМЛ), третя особа: Мирноградська міська рада, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона працювала за трудовим договором у Мирноградській центральній міській лікарні на посаді зубного лікаря стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами на 0,5 ставки.

23 березня 2018 року їй було вручено попередження про скорочення її посади та звільнення з роботи з 22 травня 2018 року відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Це скорочення проводилося на підставі наказу Мирноградської центральної міської лікарні (надалі ЦМЛ) від 16 березня 2018 року № 101, прийнятого на виконання рішення Мирноградської міської ради від 14 лютого 2018 року № VII/43-26 «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії Мирноградської центральної міської лікарні» та штатного розпису Мирноградської ЦМЛ, який мав діяти з 23 травня 2018 року.

22 травня 2018 року відповідач видав наказ № 147, яким були внесені зміни у строки звільнення, передбачені наказом № 101 від 16 березня 2018 року. Звільнення було відтерміноване до 11 червня 2018 року, у зв'язку з чим вона продовжувала працювати, а 11 червня 2018 року на підставі наказу відповідача № 203-к від 11 червня 2018 року її було звільнено з роботи за скороченням штату згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на незаконність свого звільнення, позивач ОСОБА_4 просила скасувати наказ № 203-к від 11 червня 2018 року про звільнення з роботи, поновити її на роботі на посаді лікаря зубного на 0,5 ставки стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами Мирноградської ЦМР та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 червня 2018 року по день поновлення на роботі.

Підставами незаконності свого звільнення позивач зазначила фактичну відсутність реорганізації, оскільки за законом реорганізація може застосовуватися лише до юридичної особи, а не до її невідокремлених структурних підрозділів, яким є стоматологічна поліклініка зі спеціалізованими прийомами, невручення їй повторного попередження про звільнення з роботи з 11 червня 2018 року та звільнення без згоди первинної профспілкової організації Мирноградської ЦМЛ. Також посилається на юридичну невизначеність наказу Мирноградської ЦМЛ № 101 від 16 березня 2018 року «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії Мирноградської центральної міської лікарні, скорочення чисельності та штату працівників», оскільки на її думку, зміни, що декілька разів вносилися до п. 1 цього наказу після його прийняття, припиняли дію попередньої редакції цього пункту, зокрема в тій частині, що стосувалося її звільнення за попередженням від 23 березня 2018 року, що дає підстави стверджувати про втрату цим попередженням своєї юридичної сили, а невручення їй повторного попередження про звільнення з 11 червня 2018 року свідчить про недотримання відповідачем порядку вивільнення працівників, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, так як з 22 травня 2018 до фактичної дати звільнення 11 червня 2018 року минуло менше двох місяців.

Крім того, вказувала на неточність назви структурного підрозділу, який підлягав виключенню з організаційної структури Мирноградської ЦМЛ, зазначеного в рішенні Мирноградської міської ради від 14 лютого 2018 року про реорганізацію стоматологічної поліклініки та зубопротезної лабораторії, оскільки не містило де-юре закріпленої назви структурного підрозділу, у якому було розташоване робоче місце позивачки, тому, на її думку, була відсутня правова визначеність у приписах вказаного рішення міськради.

11 грудня 2018 року рішенням Димитровського міського суду Донецької області у задоволенні позову ОСОБА_4 до Мирноградської центральної міської лікарні, третя особа: Мирноградська міська рада, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу відмовлено (а.с. 7-14 т. 2).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільнення позивача ОСОБА_4 з роботи були дотримані вимоги чинного трудового законодавства - процедура звільнення працівника за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України та порядок вивільнення працівників, передбачений ст. 49-2 КЗпП України.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та помилковість висновків суду, просить скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Мирноградської міської ради № VII/43-26 від 14 лютого 2018 року, як те, що прийняте міською радою по факту, так і те, яке з відмінністю змісту розміщене на офіційному сайті Мирноградської міської ради та отримане відповідачем 07 березня 2018 року, не містять юридично закріпленої назви структурного підрозділу, у якому було розташоване робоче місце позивача, що на її думку підтверджує відсутність правової визначеності у приписах вказаного рішення міськради. Суд першої інстанції даний факт залишив поза увагою, не зважаючи на його суттєве і принципове значення для об'єктивного та всебічного розгляду справи. Не врахував, що не маючи чітких приписів щодо найменування та дій відносно невідокремленого структурного підрозділу, в якому працювала позивач, а також факт не оприлюднення рішення міськради, відповідач не мав юридичних підстав видавати наказ № 101 від 16 березня 2018 року.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд помилково взяв до уваги той факт, що 23 березня 2018 року вона отримала від відповідача попередження, в якому була інформація про те, що у зв'язку з реорганізацією стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами, на підставі наказу по Мирноградській ЦМЛ від 16 березня 2018 року її посада підлягає скороченню і вона буде звільнена із займаної посади 22 травня 2018 року. 7 травня 2018 року відповідач спрямував до виборного органу первинної профспілкової організації Мирноградської ЦМЛ перше подання про надання згоди на вивільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а 21 травня 2018 року відповідач отримав відмову профспілкової організації у наданні згоди на вивільнення усіх працівників стоматологічної поліклініки та зубопротезної лабораторії. Підставою цієї відмови стали чисельні зміни до первісної редакції п. 1 наказу № 101 від 16 березня 2018 року, які вносились наступними наказами відповідача у такий спосіб, що кожен наступний наказ замінював, а не доповнював попередній зміст п. 1 наказу № 101. Остання редакція вказаного пункту на час розгляду виборним органом первинної профспілкової організації перших подань на звільнення працівників стоматологічної поліклініки та зубопротезної лабораторії станом на 21 травня 2018 року, на думку позивача, була у редакції наказу № 117/1 від 02 квітня 2018 року, яким приписувалось виключити зі складу лікарні лише посаду завідуючого стоматологічної поліклініки з 03 червня 2018 року, тобто через два місяці з часу отримання ним попередження про вивільнення (який не був членом профспілки). Заявник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, що вказані накази хоча і вносили зміни до наказу № 101, але не скасовували попередні і не змінювали первісного рішення про скорочення. Зміни до наказів дійсно не містили прямих приписів щодо його скасування, але суттєво змінювали його зміст та робили неможливим виконання первісної редакції пункту 1 наказу № 101, і з кожною наступною зміною - неможливим виконання і попереднього наказу відповідача, яким також вносились зміни до наказу № 101. За підсумком, на думку позивача, такі обставини спростовували і зміст попередження про звільнення, для якого наказ № 101 був ґрунтовним.

Також заявник посилається на те, що підстава її вивільнення з 11 червня 2018 року ґрунтувалась лише на клопотанні голови первинної профспілкової організації Мирноградської ЦМЛ від 22 травня 2018 року про перенесення вивільнення працівників на 11 червня 2018 року. На підставі цього подання відповідач 22 травня 2018 року видав наказ № 147, згідно якого не «переніс» розгляд питання, а стверджувально вказав про скорочення чисельності штату з 11 червня 2018 року. З цим наказом у день його видання були ознайомлені усі працівники. Позивачка вважає, що вказаним наказом були скасовані приписи наказу № 101 (з наступними змінами), тому редакція пункту 1 наказу № 101 щодо часу звільнення усіх працівників - це зміст наказу відповідача від 22 травня 2018 року № 147.

23 травня 2018 року голова первинної профспілкової організації Мирноградської ЦМЛ спрямував листа адміністрації відповідача, в якому вказав про неврахування всіх вимог трудового законодавство у клопотанні роботодавця від 22 травня 2018 року, зокрема його обов'язок попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Тому, на думку позивача, подальша реалізація наказу відповідача № 147 від 22 травня 2018 року втратила юридичне підґрунтя. Подання про надання згоди профкомом на вивільнення її 11 червня 2018 року за скороченням за п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідач не спрямовував. На думку позивача суд дійшов помилкового висновку про необґрунтованість відмови виборного органу первинної організації профспілки від 21 травня 2018 року у ненаданні згоди на вивільнення позивача за скороченням, що не відповідає дійсності і безпідставно застосовано судом до подій, які не пов'язані з датою вивільнення зазначеному у поданні.

Підсумовуючи, позивач ОСОБА_4 зазначила, що у порушення ст. 43 Конституції України, ст.ст. 43, 49-2 КЗпП України суд першої інстанції безпідставно та всупереч матеріалам справи визнав законним вивільнення позивача з роботи за скороченням за п. 1 ст. 40 КЗпП України без погодження з профкомом та за рішенням міськради, яке не було оприлюднене і містить у своїх приписах явні ознаки правової невизначеності.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, позивач в апеляційній скарзі зазначила, що судом був проявлений «надмірний формалізм» під час залишення її позову буз руху ухвалою від 11 червня 2018 року з підстави відсутності у позові розрахунку суми, яка підлягає стягненню, не зазначення про наявність у позивача або іншої особи оригіналів доданих до заяви копій письмових доказів та відмовлено у клопотанні про витребування доказів від відповідача. Судом не були враховані фактичні обставини справи, які на думку позивача дозволяли відкрити провадження у справі не створюючи зволікання у розгляді справи. Вказує на те, що 22 червня 2018 року ухвалою Димитровського міського суду Донецької області був повернутий колективний позов про поновлення на роботі 23 працівників, звільнених Мирноградської ЦМЛ 11 червня 2018 року, в тому числі і її позов. Докази до вказаного колективного позову додавалися стосовно кожного позивача і були ті самі, що подавалися і з позовом у даній справі. Про наявність «недоліків» судом зазначено не було. Крім того, судом не враховані роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року, відповідно до яких подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. У позивача виникали труднощі в отриманні від відповідача доказів у справі, що підтверджено подальшим перебігом розгляду справи. Після відкриття провадження у справі вона отримала лише довідку про свій середній заробіток, але в отримання інших документів відповідачем було відмовлено. Все це, на думку позивача, вказує на надмірний формалізм з боку суду відносно неї, що порушувало її доступ до правосуддя у сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Позивач вважає, що під час відкриття провадження у справі судом безпідставно та невиправдано залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Мирноградську міську раду без клопотання з її боку. Посилаючись на ч. 3 ст. 187 ЦПК України суд поклав на неї обов'язок не пізніше двох днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі направити третій особі копію позовної заяви з додатками до неї, а докази такого направлення надати суду до початку розгляду справи по суті в порушення частини 2 ст. 177 ЦПК України.

Також судом розгляд справи з вини відповідача відбувався більше строку визначеного ЦПК України, що пов'язано зі зловживанням процесуальними правами з боку відповідача і що залишалося без належної реакції на це з боку суду (а.с. 18-22 т. 2).

Відповідачем Мирноградською ЦМЛ на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 надано письмовий відзив, в якому відповідач зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Під час розгляду трудового спору судом у повному обсязі було з'ясовано, що у відповідача дійсно відбулися зміни в організаційно-штатній структурі, які потягли за собою скорочення чисельності штату працівників стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії, що спростовує доводи позивача про відсутність чітких приписів та юридичних підстав для скорочення посади позивача. Процедура звільнення працівників стоматологічної поліклініки з спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії Мирноградської ЦМЛ відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України проводилася з дотриманням гарантій для працівників, зокрема, з урахуванням вимог статей 43, 49-2 КЗпП України. Наміри роботодавця щодо звільнення позивача, підстави та попередні строки звільнення 22 травня 2018 року, перенесення цих строків на 11 червня 2018 року, терміни цього перенесення були ясними, чіткими, належним чином доведеними до позивача, що було з'ясовано судом першої інстанції, а тому стверджувати про існування будь-якої невизначеності та необізнаності позивача про майбутнє звільнення та його дату у позивача немає підстав. Відповідач зазначає, що, враховуючи дату звільнення позивача 11 червня 2018 року, відповідачем при її звільненні не було порушено вимог частини 1 ст. 49-2 КЗпП України, якою гарантується право працівника не бути звільненим у строк менш ніж за два місяці з моменту попередження. Зазначив також, що не можна вважати дії відповідача щодо розірвання трудового договору з позивачем такими, що вчинені з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, за відсутності обґрунтованої відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем. Також посилається на безпідставність посилань позивача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи (а.с. 39-45 т. 2).

Третьою особою Мирноградською міською радою на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 надано пояснення, в яких зазначено про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Димитровського міського суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін (а.с. 52-57 т. 2).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького апеляційного суду від 24 січня 2019 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи: суддя-доповідач Мальований Ю.М., судді Соломаха Л.І., Санікова О.С. (а.с. 26 т. 2).

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_4 не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена, судова повістка - повідомлення про розгляд справи 27 лютого 2019 року нею отримана 15 лютого 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень (а.с. 67 т. 2).

Позивач ОСОБА_4 апеляційний суд про причини неявки у судове засідання 27 лютого 2019 року не повідомила і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вона не з'явилася у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача , явка якої у судове засідання обов'язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Мирноградської центральної міської лікарні Павлову О.О. та представника третьої особи Мирноградської міської ради Лаврову М.А., які проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно записів у трудовій книжці позивача ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи з 08 серпня 2008 року на посаді зубного лікаря стоматологічної поліклініки (а.с. 4-8).

На підставі наказу від 11 червня 2018 року № 203-к ОСОБА_4 - лікаря зубного стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами, яка працювала на 0,5 ставки, звільнено за скороченням штату згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 42 т. 1).

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно Статуту Мирноградської центральної міської лікарні, затвердженого рішенням міської ради № VII/12-45 від 08 червня 2016 року (зі змінами, внесеними рішенням №VII/43-26 від 14 лютого 2018 року) та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Мирноградська центральна міська лікарня є комунальним лікувально-профілактичним закладом охорони здоров'я, що заснований на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади міста Мирнограда. Управління лікарнею в межах повноважень здійснює Мирноградська міська рада (а.с. 13, 223 т. 1). Відповідно розділу 7 Статуту до організаційної структури ЦМЛ входили структурні підрозділи стоматологічна поліклініка зі спеціалізованими прийомами (кабінетами) та зубопротезна лабораторія (а.с. 231 т. 1).

Згідно штатного розкладу медичного персоналу Мирноградської ЦМЛ, який затверджений міським головою Мирноградської міської ради 02 січня 2018 року, станом на 01 січня 2018 року чисельність штатних одиниць стоматологічної поліклініки становила 27,75 одиниць, зубопротезної лабораторії - 17,0 шт. одиниць (а.с. 197-209, 210 т. 1).

Рішенням Мирноградської міської ради № VII/43-26 від 14 лютого 2018 року «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії Мирноградської центральної міської лікарні» із організаційної структури Мирноградської ЦМЛ виключено стоматологічну поліклініку зі спеціалізованими прийомами кабінетами (27,75 шт.од.) та зубопротезну лабораторію (17 шт.од.). Утворено і включено до складу організаційної структури ЦМЛ стоматологічний кабінет у складі лікувально-діагностичного відділення зі спеціалізованими прийомами на 3,5 штатних одиниць: лікаря-стоматолога-терапевта 0,5 од., лікаря-стоматолога-хірурга - 0,5од., лікаря-стоматолога-дитячого - 0,5 од., лікаря стоматолога-ортопеда - 0,5 од., сестри медичної - 1,0 од., молодшої медичної сестри (санітарки) - 0,5од. (а.с.113, 113-зворот т. 1).

Зазначені зміни знайшли своє закріплення в розділі 7 нової редакції Статуту ЦМЛ, затвердженому рішенням міської ради від 14 лютого 2018 року № УІІ/43-26. (а.с. 218-220).

На виконання вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» 20 лютого 2018 року роботодавцем було повідомлено первинну профспілкову організацію лікарні про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії і вивільнення працівників за скороченням штату, що підтверджується листом голови профспілкової організації, який прийняв дану інформацію до відома (а.с.119 т. 1).

16 березня 2018 року головним лікарем Мирноградської ЦМЛ Хохловою Р.І. на виконання рішення Мирноградської міської ради від 14 лютого 2018 року видано наказ № 101 «Про реорганізацію стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії Мирноградської центральної міської лікарні, скорочення чисельності та штату працівників», яким із організаційної структури лікарні виключено відділення «Стоматологічна поліклініка зі спеціалізованими прийомами» зі штатними посадами в кількості 27,75 шт.од., в тому числі посади лікаря зубного в кількості 1,5 шт.од., яку на 0,5 ставки обіймала позивачка ОСОБА_4, та відділення зубопротезної лабораторії з штатними посадами в кількості 17 шт.од. (а.с. 33 т. 1).

Цим же наказом утворено та включено до складу організаційної структури ЦМЛ лікувально-діагностичного відділення зі спеціалізованими прийомами - стоматологічний кабінет у кількості 3,5 шт.од. у складі: лікаря-стоматолога-терапевта (0,5), лікаря-стоматолога-хірурга (0,5), лікаря-стоматолога-дитячого (0,5), лікаря-стоматолога-ортопеда (0,5), сестри медичної (1,0), молодшої медичної сестри (санітарки) (0,5), що знайшло своє відображення в штатному розкладі ЦМЛ, затвердженому міським головою 16 березня 2018 року, який згідно пункту другого наказу головного лікаря № 101 від 16 березня 2018 року мав вступити в дію з 23 травня 2018 року (а.с. 33 зворот т. 1).

21 березня 2018 року трудовим колективом стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії було проведено збори трудового колективу, на яких обговорювалося питання про виключення із організаційної структури лікарні стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії з вивільненням всіх штатних одиниць та вирішувалося питання надання комісії з реорганізації пропозицій кандидатур, які виявили бажання працювати у стоматологічному кабінеті зі спеціалізованими прийомами у складі лікувально-діагностичного відділення, який вводився до організаційної структури закладу (а.с.123-125 т. 1).

Згідно протоколу зборів трудового колективу стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії Мирноградської центральної міської лікарні від 21 березня 2018 року, один примірник якого було спрямовано до комісії з реорганізації, працювати у новоствореному стоматологічному кабінеті на посаді лікаря-стоматолога-терапевта (0,5 ставки) виявила бажання ОСОБА_7, на посаді лікаря- стоматолога-хірурга (0,5 ставки) - ОСОБА_8, лікаря-стоматолога-дитячого (0,5 ставки) - ОСОБА_9, лікаря-стоматолога-ортопеда (0,5 ставки) - ОСОБА_10, сестри медичної (1,0 ставки) - ОСОБА_11 (0,5 ставки) і ОСОБА_12 (0,5 ставки), на посаді молодшої медичної сестри - ОСОБА_13 (а.с.123-125 т. 1).

З 22 березня 2018 року комісією в порядку ст.49-2 КЗпП України стали вручатися попередження особам, які підлягали вивільненню.

23 березня 2018 року на засіданні комісії з реорганізації позивача ОСОБА_4 було персонально попереджено про її наступне вивільнення на підставі п.1 ч.1ст.40 КЗпП у зв'язку зі скороченням її посади (а.с.134-141 т. 1). Тоді ж позивачу були запропоновані вакантні посади по лікарні: сестри медичної пологового відділення (1,0 ставки), сестри медичної палатної отоларингологічного відділення (1,0 ставки), сестри медичної перев'язної цього ж відділення (0,5 ставки), сестри медичної приймального відділення (1,0 ставки), сестри медичної педіатричного відділення (1,0 ставки), сестри медичної гінекологічного відділення (1,0 ставки), молодшої медичної сестри травматологічного відділення (0,5 ставки), сестри медичної операційної травматологічного відділення (0,1 ставки), молодшої медичної сестри жіночої консультації (1,0 ставки), сестри медичної пологового відділення (0,1 ставки), сестри медичної хірургічного відділення (1,0 ставки), кухонного робітника, рентгенлаборанта рентгенологічного відділення (1,0 ставки), від яких вона відмовилась (а.с.136, 141-142 т. 1). Про відмову позивачки від переведення її на інші посади свідчать і її підписи на письмових пропозиціях вакансій від 17 та 18 травня 2018 року з власноруч виконаними поясненнями, про те, що від запропонованих вакансій вона відмовляється, оскільки вони не відповідають її кваліфікації зубного лікаря 1 категорії зі стажем роботи 50 років (а.с.145,146 т. 1).

07 травня 2018 року відповідачем на адресу голови первинної профспілкової організації були спрямовані подання за підписом головного лікаря про надання згоди на звільнення працівників, в тому числі позивача з посади лікаря зубного 0,5 ставки на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату з 23 травня 2018 року (а.с.150 т. 1).

21 травня 2018 року Мирноградська міська організація профспілки працівників охорони здоров'я за результатами розгляду подань про надання згоди на звільнення працівників за скороченням штату своїм листом за підписом голови Перетятка І.М. повідомила головного лікаря про відмову у наданні згоди на звільнення працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, в тому числі і позивача ОСОБА_4, з підстав юридичної відсутності наказів, якими б скорочувалися посади працівників з дат, які були вказані у їх попередженнях про подальше вивільнення за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП. На думку голови профспілки, внесенням чисельних змін до п.1 наказу № 101 від 16 березня 2018 року втрачалася первісна редакція цього пункту та тих змін, які вносилися до нього до видання наказу № 117/1 від 02 квітня 2018 року і, відповідно, зміст пункту 1 цього наказу фактично відповідав тільки змісту наказу № 117/1 від 02 квітня 2018 року, а первісні приписи п. 2 наказу № 101 та наказу № 102 від 16 березня 2018 року «Про затвердження штатного розкладу ЦМЛ» були замінені приписами наказу № 120 від 02 квітня 2018 року і втрачали свою силу (а.с.151-153 т. 1).

21 травня 2018 року відповідачем видано наказ № 146 про внесення змін до п.1 та п.2 наказу № 101 від 16 березня 2018 року, якими скорочення чисельності та штату певних працівників визначалося окремими датами в залежності від дати отримання ними попередження про вивільнення. У наказі зазначалось, що 22 травня 2018 року підлягали скороченню 14 осіб, 23 травня 2018 року -11 осіб (серед яких і позивач ОСОБА_4), 26 травня 2018 року - 5 осіб, а 28 травня 2018 року та 02 червня 2018 року - по одній особі і на підставі зазначених змін визначено привести у відповідність штатний розклад відповідно до порядку скорочення, зазначеного в п.1 цього наказу (а.с.174-176 т. 1).

22 травня 2018 року на адресу голови профспілки роботодавцем були повторно спрямовані ті ж подання на осіб, які підлягали вивільненню за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, та наказ № 146 від 21 травня 2018 року (а.с. 155 т. 1).

В той же день голова профспілки Перетятко І.М. у відповідності з положеннями ч.4 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», звернувся до адміністрації ЦМЛ з пропозицією про перенесення дати звільнення працівників на 11 червня 2018 року (а.с. 154 т. 1), на підставі чого відповідачем було видано наказ № 147 від 22 травня 2018 року про внесення змін до п.1 наказу № 101 від 16 березня 2018 року, згідно яких скорочення чисельності штату працівників стоматологічної поліклініки та зубопротезної лабораторії було перенесено на 11 червня 2018 року (а.с.107 т. 1).

Зазначений наказ, яким було визначено строки звільнення 11 червня 2018 року, було доведено відповідачем до відома осіб, чиї посади підлягали скороченню, в тому числі позивачу ОСОБА_4 (а.с.110 т. 1), що підтверджується її підписом в додатку до наказу № 147 від 22 травня 2018 року.

23 травня 2018 року голова профспілки листом на ім'я головного лікаря Мирноградської ЦМЛ просив свою пропозицію щодо перенесення дати вивільнення працівників на 11 червня 2018 року вважати недійсною, так як вона не враховувала усіх вимог трудового законодавства, зокрема, зазначалося про відсутність письмових попереджень працівників про їх звільнення з 11 червня 2018 року не пізніше ніж за два місяці до дати звільнення (а.с.106 т. 1).

Рішень про згоду чи відмову у наданні згоди на вивільнення працівників за п.1 ст.40 КЗпП за повторними поданнями відповідача матеріали справи не містять.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були дотримані вимоги чинного трудового законодавства та процедура звільнення працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України, порядок вивільнення працівників, передбачений ст. 49-2 КЗпП України.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що при вирішенні питання про дотримання вимог законодавства власником або уповноваженим органом підприємства, установи, організації в цій частині підлягають з'ясуванню обставини, пов'язані з тим, чи була у відповідача інша робота (вакантні посади), яку міг виконувати (займати) працівник відносно якого вирішувалось питання про звільнення, чи пропонувалась йому така робота (посади) та чи надавав він згоду на переведення на іншу роботу.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Проте відсутність звернення роботодавця до профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення не є беззаперечною підставою для визнання такого звільнення незаконним.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно із ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 (справа № 6-703цс15).

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суди, розглядаючи трудовий спір, повинні з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини 7 статті 43 КЗпП України і частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 263 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Таким чином, з огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Мирноградською центральною міською лікарнею проведено скорочення чисельності та штату працівників стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами та зубопротезної лабораторії у зв'язку з реорганізацією даних структурних підрозділів на підставі рішення Мирноградської міської ради від 14 лютого 2018 року, яка є засновником ЦМЛ як представник територіальної громади. При цьому Мирноградська ЦМЛ як юридична особа не була реорганізована, виключення двох структурних підрозділів та включення до складу лікарні іншого підрозділу нового кабінету не є реорганізацією ЦМЛ, а саме відповідно до затвердженого Статуту ЦМЛ із організаційної структури ЦМЛ було виключено всі посади з відділень «Стоматологічна поліклініка зі спеціалізованими прийомами» і «Зубопротезна лабораторія» та утворено і включено до структури лікарні лікувально-діагностичне відділення зі спеціалізованими прийомами, до складу якого увійшов стоматологічний кабінет, що свідчить про те, що у відповідача внаслідок зміни організаційної структури мало місце скорочення чисельності та штату працівників.

23 березня 2018 року позивачка під підпис була попереджена про її звільнення 22 травня 2018 року з займаних посад лікаря зубного стоматологічної поліклініки зі спеціальними прийомами Мирноградської ЦМЛ (0,5 ставки) (а.с.141 т.1).

18 травня 2018 року позивачці були запропоновані вакантні посади в ЦМЛ, від яких позивачка відмовилася (а.с.145 т.1).

Таким чином судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідачем при звільненні позивача не було порушено вимог частини 1 статті 49-2 КЗпП України, оскільки ОСОБА_4 попередили за два місяці про наступне вивільнення, при цьому перенесення дати звільнення позивача на пізнішу дату не потребує повторного попередження. Позивачу було запропоновано іншу роботу в ЦМЛ, від якої вона відмовилась.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що від дати попередження про майбутнє звільнення 23 березня 2018 року до дати фактичного звільнення 11 червня 2018 року пройшло більше двох місяців, тому відповідач мав ще раз попереджати позивача про звільнення, апеляційний вважає необґрунтованим, оскільки статтею 49-2 КЗпП України встановлено порядок та строк такого попередження - про наступне вивільнення працівник повинен бути персонально попереджений не пізніше ніж за два місяці. Із контексту наведеної норми вбачається, що законом не заперечується можливість попередження працівників про вивільнення у строк, що перевищує два місяці.

Крім того, з обставин справи видно, що позивачка була звільнена 11 червня 2018 року за скороченням штату з посади лікаря зубного через виключення її із організаційної структури (а.с. 33 и. 1).

Апеляційний суд вважає, що рішення профспілкового органу від 21 травня 2018 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивачки не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. У висновку не міститься будь - яких даних щодо фактичних обставин і підстав звільнення позивача, її ділових і професійних якостей. Такий висновок ґрунтується лише на тому, що профспілкова організація вважає, що відсутність наказів ЦМЛ, якими б скорочувались посади зазначених працівників з дат, які були вказані у їх попередженнях про вивільнення, а саме на час розгляду подань зміст п.1 наказу № 101 має відповідати лише змісту наказу № 117/1 від 02 квітня 2018 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення профспілкового комітету не можна вважати таким, що відповідає вимогам закону, не містить обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивачки, правове обґрунтування незаконності звільнення позивачки в ньому відсутнє.

22 травня 2018 року адміністрація Мирноградської ЦМЛ звернулася до первинної профспілкової організації з повторним поданням про звільнення лікаря зубного (0,5 ставки) стоматологічної поліклініки зі спеціалізованими прийомами ОСОБА_4(а.с. 155 т. 1), проте це падання розглянуто не було.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідач мав право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, тобто відповідачем були дотримані вимоги законодавства під час звільнення позивача з роботи.

Таким чином, з урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, а саме п. 1 ч. 1 ст. 40, ст.. 49-2 КЗпП України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовано обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. Докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, а при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно частини 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення,закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, судовий збір за подання скаржником апеляційної скарги слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: Л.І. Соломаха

О.С. Санікова

Повне судове рішення складено 4 березня 2019 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований