КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1936/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2018 року (суддя Савицький О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, визнання договорів недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним,

встановила:

у серпні 2016р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 26 жовтня 2011р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 3256.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що вказана квартира була придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 28 травня 2002р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2549.

Позивач стверджувала, що на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу вона проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю, квартира була набута внаслідок їх спільної праці, тому є їх спільною сумісною власністю, а вона згоди на укладення договору дарування не давала, тому договір є недійсним.

У лютому 2017р. ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовомпро визнання договору дарування квартири від 26 жовтня 2011р. удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, визнання укладеним договору припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26 жовтня 2011р.

Мотивуючи вимоги зустрічного позову, відповідач зазначав, що 30 серпня 1996р. уклав з ОСОБА_2 шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1053, який згодом було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1. у них народився син ОСОБА_4

Відповідач зазначав, що 28 травня 2002р. уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

10 травня 2008р. він вдруге уклав шлюб з ОСОБА_2, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №578. Проте спільне життя знов не склалося і рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 7 червня 2011р. шлюб було розірвано.

Відповідач стверджував, що для врегулювання порядку надання утримання неповнолітньому сину в позасудовому порядку вони з ОСОБА_2 домовилися, що в рахунок погашення аліментів він передає дружині та сину спірну квартиру, тому укладаючи договір дарування квартири 26 жовтня 2011р. сторони мали на увазі договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 в рівних частках, а саме: Ѕ частину на користь ОСОБА_2 та Ѕ частину на користь ОСОБА_4

В новій редакції позовної заяви, поданої у березні 2017р., позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3, визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири від 2 серпня 2016р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., за реєстровим номером 1265, та договір купівлі-продажу квартири від 27 жовтня 2016р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., за реєстровим номером 10248.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що підтверджує обставини, викладені у зустрічній позовній заяві ОСОБА_3, що укладаючи договір дарування квартири від 26 жовтня 2011р., сторони мали на увазі договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно в рівних частках на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Позивач стверджувала, що як співвласник майна, вона не надавала згоди на укладення договорів купівлі-продажу спірної квартири від 2 серпня 2016р. та 27 жовтня 2016р., тому вказані договори є недійсними відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2018 року відмовлено у задоволені первісного та зустрічного позовів.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний та зустрічний позов.

Позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не враховано визнання сторонами укладення саме договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, чим порушено ст. 82 ЦПК України, та не застосовано статті 215, 235, 362 ЦК України до спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_6 - адвокат Ліндаєв О.С. просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність та недоведеність доводів апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_5 подав до Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність (с.с.21 т.3).

Відповідач ОСОБА_3 про судові засідання повідомлявся за адресою, зазначеною у апеляційній скарзі, а також через свого представника (с.с.9, 17, 53, 96 т.3), однак у жодне судове засідання ні ОСОБА_3, ні його представник не з'явилися і причини своєї неявки суду не повідомляли.

7 грудня 2018 року ОСОБА_3 направив до Київського апеляційного суду заяву про відкликання ним довіреності, виданої на представлення його інтересів ОСОБА_12, та просив

направляти йому кореспонденцію за адресою: АДРЕСА_4. При цьому відповідачем неправильно була зазначена назва вулиці, оскільки її назва була змінена на АДРЕСА_7, та поштового індексу, яким у дійсності є 03035.

Вказані дії ОСОБА_3 свідчать про те, що він був обізнаним про відкриття апеляційного провадження та здійснення апеляційного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2, однак, діяв недобросовісно, створюючи умови для неможливості його повідомлення про день та час судових засідань.

У подальшому відповідач ОСОБА_3 не отримав жодного судового повідомлення, направленого за зазначеною ним адресою, згідно повідомлення житлово-експлуатаційної дільниці № 901 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» від 3 січня 2019 року, яка обслуговує будинок, де зазначено місце проживання відповідача, вручити ОСОБА_3 судове повідомлення неможливо, так як двері не відчиняє (с.с.116-118 т.3).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 недобросовісно користується своїми процесуальними правами, що призводить до порушення прав інших учасників справи на своєчасний розгляд справи судом, а судом використані всі надані ЦПК України можливості повідомлення відповідача про апеляційний розгляд, так як відповідачем у зустрічній позовній заяві зазначена тільки вищевказана адреса.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено й в статті 129 Конституції України.

В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Європейський суд з прав людини зауважує, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов'язків цивільного характеру буде остаточно вирішено (BALATSKYY v. UKRAINE, № 34786/03, § 30, ЄСПЛ, від 25 жовтня 2007 року).

Також Суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (SHULGA v. UKRAINE, № 16652/04, § 28, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (MUSIYENKO v. UKRAINE, № 26976/06, § 24, ЄСПЛ, від 20 січня 2011 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини зазначав, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов'язаний демонструвати

готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Враховуючи вищевикладене, тривалий час розгляду справи судом апеляційної скарги (з жовтня 2018 року), у тому числі і у зв'язку із зловживанням своїми процесуальними правами ОСОБА_2, направлення судових повідомлень за адресою, зазначеною ОСОБА_3 у його заяві, можливість дізнатися про день та час розгляду апеляційної скарги через веб-сайт Київського апеляційного суду, колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану апеляційну скаргу у відсутність ОСОБА_3, який недобросовісно користувався своїми процесуальними правами та не виявляв цікавість провадженням у даній справі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_14, які підтримали апеляційну скаргу, представників ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - адвокатів Ясинецького О.А. та Ліндаєва О.С., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 травня 2008р., який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 7 червня 2011р. Мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2013р. рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 червня 2011р. скасовано, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

Згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. 26 жовтня 2011 року, ОСОБА_3 подарував, а неповнолітній ОСОБА_4 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_5.

2 серпня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_5.

27 жовтня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_6 Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частинами 1 та 2 статті 190 СК України встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.

Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із

батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.

Згідност. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не надали доказів у підтвердження того, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування квартири є удаваним правочином.

При цьому, ОСОБА_2 не була стороною вказаного правочину.

З наданих суду першої інстанції приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. документів, на підставі яких був укладений спірний договір дарування, вбачається, що розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 786 від 24 жовтня 2011 року надано дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4 підписати у нотаріальній конторі у присутності батьків договір дарування квартири АДРЕСА_6, яка належить його батьку - ОСОБА_3

Разом з цим, ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не зверталися до органу опіки та піклування із заявою про надання дозволу укласти договір відповідно до ст. 190 СК України, хоча не були позбавлені такої можливості, так як звернулися до цього ж органу із заявою про надання дозволу на укладення неповнолітнім ОСОБА_4 договору дарування.

Крім того, ОСОБА_2 подала заяву 12 жовтня 2011р., яка посвідчена приватним нотаріусом, про надання своєї згоди на прийняття неповнолітнім ОСОБА_4 у дар спірної квартири.

Пунктом 7 спірного договору дарування його сторони підтвердили, що цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Ні ОСОБА_16, ні ОСОБА_3 не надали доказів у підтвердження того, що ОСОБА_4, який був стороною спірного правочину і у силу свого віку усвідомлював свої дії, діяв недобросовісно та був обізнаний, що ним укладається правочин, який приховує інший договір.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 не отримували аліменти від ОСОБА_3, належними доказами не підтверджені. Крім того, вказані обставини не можуть беззаперечно свідчити про те, що між сторонами насправді був укладений договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно, а також не свідчить про наявність домовленості між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про передачу останній права власності на Ѕ частину спірної квартири.

При цьому, ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_2 не зазначено, що саме позбавляло їх можливості укласти договір про припинення права на аліменти та визначити набувачем Ѕ частини спірної квартири ОСОБА_2, та з якою корисливою метою був прихований вказаний правочин.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що домовленість полягала у тому, що ОСОБА_2 не матиме права власності на квартиру для того, щоб унеможливити продаж її частки без відома ОСОБА_3, що порушить права неповнолітнього ОСОБА_4, колегія суддів вважає надуманими, так як розпорядження майном, яке перебуває у спільній частковій власності, його співвласниками можливе тільки за їх згодою, а інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 представляють обоє батьків. При цьому, сторони не були позбавлені можливості укласти договір припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно, зазначивши набувачем Ѕ частини майна ОСОБА_2

Посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом ст. 82 ЦПК України, так як ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнали позови один одного, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказаним обставинам надана оцінка судом першої інстанції, з якою погоджується і апеляційний суд.

Крім того, зазначені у первісному та зустрічному позовах обставини не визнаються ОСОБА_4, який є стороною спірного договору, тому суд першої інстанції правомірно не врахував визнання позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Твердження у апеляційній скарзі, що ОСОБА_2, як співвласник спірної квартири, не надавала згоди на її продаж ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6, колегія суддів вважає безпідставними, так як під час судового розгляду не було встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником квартири, а відтак надання нею згоди на її продаж чинне законодавство не вимагає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами

докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 березня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк