Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/309/18
Провадження № 2/376/16/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2019 р. м. Сквира Київської області

Сквирський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Тхорівської сільської ради Сквирського району Київської області про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Сквирського районного суду Київської області із позовною заявою у якій просить визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 581718 (кадастровий номер :01:013:0005); визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 581719 (кадастровий номер :01:013:0001) визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 735662 (кадастровий номер :01:013:0001)

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2430 га по вул. Жовтнева, 36 в с. Тхорівка Сквирського району Київської області із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Поруч із нею розташовані дві земельні ділянки, які на праві приватної власності належать відповідачу ОСОБА_3, а саме земельна ділянка площею 0,2501 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,2522 га для ведення особистого селянського господарства.

Вважає, що суміжний землекористувач ОСОБА_3 порушує її права оскільки її земельні ділянки накладаються поверх її земельних ділянок, земельні ділянки по конфігурації, розмірах не співпадають, які зазначені у державних актах та крім того, вона при виготовлені технічної документації, як суміжний власник не погоджувала межі земельних ділянок.

Позивач та її представник у судовому засіданні просили задовольнити позов в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні просив відмовити в повному обсязі у задоволені позовних вимог позивача посилаючись на те, що дійсно ОСОБА_4 на праві приватної власності належить дві земельні ділянки право власності на які вона оформила у 2005 році. ОСОБА_2 належить суміжна земельна ділянка право власності на яку вона оформила у 2011 році. Право власності ОСОБА_4 на земельні ділянки не порушує прав позивача, оскільки вона на 6 років виникло раніше чим у позивача, земельні ділянки не накладаються одна на одну. Позивач неодноразово зверталась до суду із аналогічними позовними заявами, але в подальшому відкликала позовні заяви. Крім того, зазначив, що 09.09.2010 року межі в присутності ОСОБА_2, ОСОБА_4 та членів комісії були погоджені і закріплені встановленими межовими знаками та зеленими насадженням. З невідомих причин ОСОБА_2 знищує межові знаки, порушує умови добросусідства тощо.

Представник Тхорівської сільської ради Сквирського району Київської області у судовому засіданні при вирішення спору покладався на розсуд суду, зазначаючи, що сільська рада, як орган місцевого самоврядування жодним чином не порушувала охоронюваних законом прав позивача.

Позивач на протязі 10 років має неприязні відносини з ОСОБА_4, через спір за межу між земельними ділянками тощо.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності вбачається, що земельні ділянки з кадастровим номерами, а саме :

- :01:013:0005 площею 0,2501 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. Жовтнева, 40 у с. Тхорівка Сквирського району Київської області з 27.10.2005 року на праві приватної власності належить ОСОБА_4;

- :01:013:0001 площею 0,2522 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по вул. Жовтнева, 40 у с. Тхорівка Сквирського району Київської області з 27.10.2005 року на праві приватної власності належить ОСОБА_4;

:01:013:0013 площею 0,243 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. Жовтнева, 36 у с. Тхорівка Сквирського району Київської області з 27.10.2005 року на праві приватної власності належить ОСОБА_4. Правовою підставою для виникнення права власності є рішення Тхорівської сільської ради Сквирського району Київської області від 18.08.2011 року, а право власності на земельну ділянку виникло 17.05.2012 року.

Суд, звертає увагу, що право власності у ОСОБА_4 на належній їй земельній ділянки виникло 27.10.2005 року, право власності у ОСОБА_2 на належну їй земельну ділянку виникло 17.05.2012 року. Твердження позивача про те, що згідно протоколу засідання виконавчого комітету Тхорівської сільської ради Сквирського району Київської області від 16.05.1997 року вона є власником належної її земельної ділянки з 16.05.1997 року нічим не підтверджується та спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 40 Земельного Кодексу України (надалі ЗК України), громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі. Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Особам (їх спадкоємцям), які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 року (з дня набрання чинності Земельним кодексом України), земельні ділянки не повертаються.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: договору купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю), що передбачено ч.1 ст.81 ЗК України.

За умовами ч. 1 ст. 118 вказаного Кодексу громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122цього Кодексу.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 вказаного Кодексу відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з п. 34 статті 26, п. 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", питання регулювання земельних відносин вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Розпорядження землями територіальних громад, в тому числі і шляхом передачі земельних ділянок у власність або користування, в силу приписів ст. 12 Земельного кодексу України та ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" належить до виключної компетенції сільських, селищних та міських рад, які вправі прийняти рішення про надання або відмову у наданні земельної ділянки.

Такий поділ повинен відбуватись із дотриманням прав і свобод усіх учасників земельних правовідносин, а також принципів рівності та справедливості.

Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні неодноразово наголошувала, що вона не підписувала акт погодження меж сусідньої земельної ділянки, що тягне за собою порушення відповідачем ст. 50 ЗУ "Про землеустрій".

Суд, звертає увагу, що позивачем на адресу суду не було надано жодного доказу про те, що її підпис у акті погодження зовнішніх меж земельної ділянки виконаний іншою особою, а не нею. Крім того, суд, наголошує, що на момент погодження ОСОБА_2 не була власником земельної ділянки.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року N 43 (далі - Інструкція), чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Таким чином, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Суд зазначає, що Закон вимагає саме погодження з суміжним землевласником чи землекористувачем, а не його згоди. Тобто, потрібна процедура, а не результат. Якщо сусіду запропоновано погодити межу, а він відмовився, то процедура погодження вже проведена. Іншими словами, погодження меж є виключно допоміжною стадією.

Доводи щодо не підписання заявником акта узгодження меж земельної ділянки не заслуговують на увагу, оскільки дана обставина сама по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Доводи ОСОБА_2 про те, що земельні ділянки накладаються одна на одну не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені документально і є голослівними. Суд, розяснює, що в Україні функціонує Публічна кадастрова карта України це веб-сайт на якому оприлюднено відомості Державного земельного кадастру про зареєстровані земельні ділянки, офіційний сайт кадастрової карти розташований за адресою http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta та є у вільному доступі. З публічно кадастрової карти не вбачається, що земельні ділянки накладаються одна на одну.

Також не заслуговують доводи позивача, що в натурі земельні ділянки змінили свою конфігурацію та не відповідають кадастровому плані, оскільки не підтверджені належними і допустимим доказами.

З пояснень позивача у судовому засіданні, фактично вбачається, що на даний момент вона фактично не погоджується із існуючими межами, оскільки втрачені межові знаки між земельними ділянками.

Суд розяснює, що механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 за № 391/17686.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Розроблення технічної документації із землеустрою та послуги щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) надають землевпорядні компанії, що мають відповідну ліцензію на виконання землевпорядних робіт.

Суд, акцентує, що ОСОБА_2 взагалі не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження порушення її прав на земельну ділянку відповідачем.

Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини"використовує також практику Європейського суду як джерело права.

12. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що права позивача не порушені, а отже позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 258, 259, 263, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.. 12, 40, 78, 81, 118, 126 Земельного кодексу України, ст.. 26, 34, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.. 50, 55 Закону України «Про землеустрій», ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини",

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Тхорівської сільської ради Сквирського району Київської області про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: