ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/554/19 Справа № 211/1842/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року, яке постановлено суддею Ніколенко Д.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повний текст рішення складено 07 вересня 2018 року -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про захист честі та гідності в обґрунтування якого зазначив, що 23 квітня 2018 року відповідачка в присутності секретаря судового засідання Семко Н.А. розповсюдила недостовірну інформацію щодо нього, стверджуючи, що він шахрай такий самий, що сидять за гратами.

При цьому двічі повторила, що вона в цьому впевнена.

Позивач вважає, що відповідачка ствердила, що він шахрай в розумінні Кримінального кодексу України, публічно поширивши неправдиву недостовірну інформацію щодо нього, оскільки будь-яка людина не хоче уславитися «шахраєм», адже цей ярлик може повністю змінити ставлення оточуючих до його персони.

Поширення такої інформації щодо нього серед працівників Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу порочить його честь і гідність, оскільки відповідачка намагається своїми протиправними діями змінити його позитивну соціальну оцінку в очах оточуючих, чим порушила його звичний спосіб життя, оскільки він аналізував свої взаємовідносини з працівниками суду, що призвело до моральних страждань: після звинувачень його в шахрайстві він частково втратив впевненість в правильності своїх вчинків, правильності вибору.

На підставі наведеного вище, з метою відновлення психологічного становища, позивач просив суд зобовязати відповідача протягом трьох робочих днів з моменту набрання чинності рішення, в залі судового засідання № 305 Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, в його присутності та присутності секретаря судового засідання того ж суду ОСОБА_3, в робочий день о 12-00 годині спростувати недостовірну інформацію про нього і вибачитися перед ним за розповсюдження недостовірної інформації, яке мало місце 23.04.2018 року; стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 50000 грн. та судові витрати по справі в розмірі 16 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 05 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. Зокрема посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач по справі стверджувала, що він шахрай в розумінні Кримінального кодексу України, публічно поширила неправдиву, недостовірну інформацію щодо нього, оскільки будь-яка людина не хоче уславитися «шахраєм».

При цьому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що висловлення відповідача є оціночним судженням, думкою та переконанням відповідача по відношенню до позивача, як представника банку, а не фізичної особи, оскільки відповідач по справі розповсюджувала неправдиву, недостовірну інформацію поза межами судового засідання.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, в провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа № 210/2665/17 за первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, за обєднаним зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_15 до ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Криворізької філії, прокуратури Дніпропетровської області, про стягнення заборгованості, стягнення збитків (реальних та упущеної вигоди), про відшкодування витрат на правову допомогу, про стягнення моральної шкоди.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зауважував на тому, що відповідач в присутності секретаря судового засідання Семко Н.А., розповсюдила недостовірну інформацію щодо нього, стверджуючи, що він шахрай такий самий, що сидять за гратами.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення позову у зв'язку з недоведеністю факту неправомірного поширення відповідачем негативної інформації стосовно позивача, яка порушує його честь та гідність.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною 3 статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Аналізуючи пояснення сторін, наявні у справі докази, слід дійти висновку, що хоча у виступі відповідача було названо позивача, проте у ньому не йшлося про поширення конкретної недостовірної інформації саме про позивача.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Як вбачається із матеріалів справи, вислів відповідача «Ви шахрай як такі, що сидять за решіткой», виходячи із контексту самого вислову, містить висловлення до позивача, як до представника АТ КБ «ПиватБанк» та не містить конкретизації стосовно самої особи позивача, якого, як пояснила відповідач в судовому засіданні суді апеляційної інстанції, вона взагалі не знає.

Відповідно, указаний вислів, який просить спростувати позивач, не може вважатись фактичним твердженням саме про особу позивача, з огляду на те, що він спрямований не до нього самого, а до нього, як представника АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17.

28 березня 2013 року у справі «ОСОБА_3 газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд з прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Зміст оспорюваних висловлювань відповідача є лише висловлюваннями, які за своїм змістом є оціночними судженнями, що виражають суб'єктивну думку, не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, а отже не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, які порушують особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та ділову репутацію позивача.

Висловлювання відповідача, про які йдеться у позовній заяві, сприймаються як певна критика методів діяльності юридичної особи, а не позивача особисто, з яким відповідач взагалі не знайома.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по справі стверджувала, що він шахрай в розумінні Кримінального кодексу України, публічно поширила неправдиву, недостовірну інформацію щодо нього, оскільки будь-яка людина не хоче уславитися «шахраєм», оскільки, на думку колегії суддів, позивачем по справі не доведено, що відповідач по справі поширила конкретну недостовірну інформацію саме про позивача.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що висловлювання відповідача є оціночним судженням, думкою та переконанням відповідача по відношенню до позивача, як представника банку, а не фізичної особи, так як відповідач по справі розповсюджувала неправдиву, недостовірну інформацію поза межами судового засідання, оскільки, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що висловлювання відповідача, про які йдеться у позовній заяві, сприймаються як певна критика методів діяльності юридичної особи, а не позивача особисто, з яким відповідач взагалі не знайома.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: