Справа № 408/2298/17-ц
Провадження № 2/408/144/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд у складі:

головуючого-судді: Кускової Т.В.

при секретареві: Сіпаковій Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Біловодська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Станично-Луганської селищної ради про визнання рішення частково неправомірним та визнання права власності на майно за набувальною давністю, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Луганський прикордонний загін Східного регіонального управління прикордонної служби України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Луганський прикордонний загін Східного регіонального управління прикордонної служби України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається а те, що з 1999 року зареєстрований і по день загибелі батька у серпні 2014 року постійно проживав у трикімнатній квартирі по АДРЕСА_1 .

Зазначає, що батько позивача ОСОБА_2 , перебуваючи на службі в органах Державної прикордонної служби України, під час виконання службових обов`язків ІНФОРМАЦІЯ_1 2014 року загинув. При житті він, перебуваючи на квартирному обліку в Луганському прикордонному загоні, отримав згідно ордеру від 05.03.1999 року разом з дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_1 службову квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

У подальшому 18 листопада 1999 року ОСОБА_2 розірвав шлюб з ОСОБА_3 , в результаті чого у вищевказаному житлі залишись реєстрованими ОСОБА_2 та його син ОСОБА_1 , який з березня 1999 року по день загибелі батька у серпні 2014 року, тобто більше 10 років фактично відкрито і безперервно нею володів.

Позивач посилається на положення ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно яких держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах і в порядку, визначеному Житловим Кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Вони не можуть бути знятими з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщенням, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. У позачерговому порядку в разі потреби поліпшення житлових умов надаються житлові приміщення сім`ям військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, за місцем перебування обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Позивач зазначає, що 31 січня 2016 року Луганський прикордонний загін Східного регіонального управління прикордонної служби України до селищного голови смт. Станично-Луганське Станично-Луганського району Луганської області спрямував клопотання про виключення з числа службових квартири за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що відпала потреба в такому її використанні, посилаючись на п.6 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними, затвердженого постановою ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 № 37.

З аналогічною заявою селищного голови смт. Станично-Луганське Станично-Луганського району Луганської області звернулася ОСОБА_4 в інтересах позивача ОСОБА_1

Селищний голова смт. Станично-Луганське Станично-Луганського району Луганської області листом від 29 липня 2016 № 309 відмовив ОСОБА_4 в проведенні процедури виключення зазначеного житлового приміщення з числа службових відмовив, посилаючись на п.6 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними, затвердженого постановою ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 № 37, згідно якого такі рішення уповноважені приймати виконавчі комітети відповідних районних, міських, районних в місті Рад народних депутатів, з пропозицією звернутися для вирішення вказаного питання Станично-Луганської районної ради.

У своєму позові позивач вказав, що листом від 25 серпня 2016 року № 4072 у відповідь на звернення ОСОБА_4 в інтересах позивача ОСОБА_1 Станично-Луганська районна державна адміністрація Луганської області повідомила, що рішення виконавчого комітету Станично-Луганської селищної ради № 39 від 25 лютого 1999 про включення до числа службових квартир трикімнатної квартири по АДРЕСА_1 є незаконним та прийнятим з перевищенням службових повноважень, оскільки такі рішення уповноважені приймати виконавчі комітети відповідних районних, міських, районних в місті Рад народних депутатів.

Рішенням сесії Станично-Луганської селищної ради від 16 лютого 2017 року №48.10 «Про визнання рішення виконавчого комітету Станично-Луганської селищної ради № 39 від 25.02.2017 «Про включення жилого приміщення до числа службових», таким, яке було прийняте з перевищенням повноважень та яке не відповідає вимогам чинного законодавства України», а саме: його п.2 було визнано ордер на службове житлове приміщення, виданий виконавчим комітетом селищної ради від 05.03.1999 № 47 недійсним та прийнятим з перевищенням службових повноважень.

Позивач також посилається на положення ст.59 Житлового Кодексу Української РСР, згідно яких ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку за вимогою, заявленою протягом трьох років з дня його видачі.

Позивач посилається й на те, що за час проживання у вказаній квартирі він був її добросовісним користувачем, зокрема приймав участь загальних затратах на ремонт будинку, підтримував його в належному стані, обслуговував і своєчасно та у повному обсязі сплачував всі комунальні платежі, заборгованості по ним мається. В підтвердження цього позивач надає відповідні довідки з комунальних установ та покази свідків, які є його сусідами.

З огляду на вищевикладене, позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 .

Представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали позов, просили суд його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Представник відповідача в особі в.о. селищного голови смт. Станиця Луганська ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, у клопотанні, поданому до суду просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує, з вимогами позивача повністю згоден.

Представник третьої особи без самостійних вимог Луганський прикордонний загін Східного регіонального управління прикордонної служби України Клубань Д.А. надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі її представника.

Суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, заслухавши сторони в межах заявлених позовних вимог, допитавши свідків, приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства і підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною відміткою (штампом) встановленої форми в паспорті позивача НОМЕР_1 , виданим Станично-Луганським РС УДМС України в Луганській області 07 грудня 2012 року.

Фактичне проживання ОСОБА_1 в квартирі за вказаною адресою підтверджується актом обстеження житлового будинку від 07 лютого 2018 року, складеним депутатом Станично-Луганської селищної ради Луганської області Меновою Н.Б., завіреним секретарем цієї селищної ради та підписаний сусідами.

Факт користування житлово-комунальними послугами абонентом ОСОБА_1 за вказаною адресою підтверджується довідками про розмір житлово-комунальних платежів та відсутність заборгованості по ним від 12 лютого 2018 року № 3570, від 12 лютого 2018 № 12 та від 08 лютого 2018 № 13 виданими Старобільським міжрайонним управлінням по експлуатації газового господарства, ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» Станично-Луганський РЕМ» та «Станично-Луганським департаментом КЗ «Попаснянський районний водоканал» відповідно.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Станично-Луганської селищної ради 16 серпня 2012 вказана квартира є власністю Станично-Луганської селищної територіальної громади в особі Станично-Луганської селищної ради на підставі рішення виконкому Станично-Луганської селищної ради від 24 липня 2012 року

Із довідки б/н наданої третьої особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Луганським прикордонним загоном Східного регіонального управління прикордонної служби України встановлено, що військовослужбовець ДПСУ ОСОБА_7 О. перебував на квартирному обліку в Луганському прикордонному загоні (в/ч 9938) з 12 лютого 1999 по 25 серпня 2014 року.

Із копії корінця ордеру на службове житлове приміщення, виданого виконавчим комітетом Станично-Луганської селищної ради від 05 березня 1999 року №47 встановлено, що 05 березня 1999 року виконавчим комітетом Станично-Луганської селищної ради Луганської області ОСОБА_2 було видано ордер на службове житлове приміщення трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Підстава видачі ордера рішення виконавчого комітету Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області від 25 лютого 1999 № 39.

В матеріалах справи міститься копія технічного паспорту (інвентаризаційна справа) на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , виготовлений 02 грудня 2014 року на замовлення ОСОБА_1 .

Про те, що право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 за ким не зареєстроване, на вказаний об`єкт нерухомості відсутні речові права, не накладені заборони відчуження та він не є об`єктом іпотеки, свідчить інформаційна довідка № 155539322 від 08 лютого 20190 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

У письмових показаннях, наданих суду, свідок ОСОБА_8 показала, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_1 та його батька ОСОБА_2 (за його життя), їй відомо, що вони, зокрема позивач ОСОБА_1 , були добросовісними користувачами житла, приймали участь у всіх загальних затратах на ремонт та обслуговування будинку.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» дано в рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 ЦПК (справа про охоронюваний законом інтерес). Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Дана норма кореспондується зі ст. 41 Конституції України та ст. 344 ЦК України.

Таким чином, позивач наділений правом на звернення до суду з даним позовом.

Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч.1 ст.344 ЦК України.

Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного факту, а то й їх сукупності. Тому, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), є: добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Як роз`яснено у п. п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Таким чином, особи, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути законними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України). Проте, законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном як добросовісність володіння за набувальною давністю, який саме зміст сюди вкладався. Оскільки вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то умова про добросовісність є відомою у римському приватному праві умовою про добру совість. Так, відсутність правовстановлюючого документа ще не вказує на недобросовісність володільця.

Для визнання володільця добросовісним не вимагається, щоб він протягом всього строку давності володіння не знав про відсутність у нього права власності. На думку суду, в даному випадку повинна враховувати добросовісність тільки на момент передачі фактичному володільцю майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Разом з тим, незаконний володілець на протязі всього володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Для визнання володільця добросовісним суд вважає достатнім, щоб він не набув майно злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі.

Позивач почав користуватися спірною квартирою після того, як в порядку, який у нього не викликав сумнівів щодо його законності, а саме після отримання в установленому порядку ордеру в 1999 році вселився в неї, отже його дії не можна вважати таким, що завідомо суперечать основам правопорядку та моралі. За обставинами справи очевидно, що позивач не міг та не повинен вважати, що вселення його в житло може бути незаконним.

Ще однією важливою обставиною, є відкритість володіння, тобто очевидне для третіх осіб, які повинні мати можливість це бачити, не перешкоджання доступу до нього інших осіб, які мають право отримувати про це майно інформацію. Суд вважає, що позивач як володілець в контексті ст. 344 ЦК України не повинен був спеціально інформувати інших осіб про своє володіння майном. Володіння квартирою здійснювалось без будь-якого приховування цього факту. Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобов`язаний відноситися до об`єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника.

Судом встановлено, що позивач відкрито володів квартирою, що виразилось в оформленні на його анкетні дані абонентських рахунків в комунальних підприємствах - Старобільському міжрайонному управлінні по експлуатації газового господарства, ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» Станично-Луганський РЕМ» та «Станично-Луганському департаменту КЗ «Попаснянський районний водоканал», що підтверджується довідками, виданими цими підприємствами: від 12.02.2018 №3570, від 12.02.2018 № 12 та від 08.02.2018 № 13 відповідно.

Судом встановлено, що позивач безперервно володів квартирою протягом 15 (п`ятнадцяти) років, що перевищує термін визначений ст. 344 ЦК України.

Загальним правилом є те, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК 2003 року).

Виключенням із цього загального правила є застосування норм ЦК відносно строків набувальної давності. Такі спеціальні положення в тому, що правила про набувальну давність поширюються також і на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК (п. 8 тих же Положень ЦК).

Отже, визнання судом права власності на квартиру (як нерухоме майно) може мати місце з 1 січня 2011 року.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 є особою, в розумінні ст. 344 ЦК України, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно-Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні.

Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вжити певних заходів втручання в право власності, у тому числі позбавляти громадян власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявної об`єктивної необхідності у формі публічного інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - справедливої рівноваги між інтересами держави (суспільства) пов`язаними з втручаннями, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

У той же час, втручання держави в право особи на мирне володіння майном не може вважатися виправданим, якщо порушення закону має суто формальний характер.

Такий висновок випливає із аналізу практики справ, розглянутих ЄСПЛ, зокрема рішень у справах: «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, де вказано, що навіть у разі, якщо публічний орган порушив закон чи допустив помилки у його застосуванні, суб`єкт приватного права не може відповідати за такі помилки публічних органів, а позбавлення особи майна на підставі цього є неприпустимим. Європейський Суд наголошує, що навіть у разі, якщо майно чи право на майно були набуті особою з тим чи іншим порушенням зі сторони третіх осіб, позбавлення власника такого майна чи права на майно вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог ст.1 Першого протоколу згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Суду. А згідно з усталеною практикою Суду, при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, тобто, повинен дотримуватися принцип пропорційності.

У справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II), Європейський суд з прав людини зазначив, що «втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне».

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Частиною 2 статті 1 Протоколу № 1 передбачено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Для того, щоб відповідати Конвенції, позбавлення повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника (справа «Стреч проти Сполученого Королівства», справа «Рисовський проти України»).

Суд нагадує, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (справа «Броньовський проти Польщі»).

У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (справа «Спорронг та Лонрот проти Швеції»).

Щоб оцінити поведінку держави щодо дотримання статті 1 Протоколу 1, Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що ціль Конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». Суд повинен встановити наявність спірної ситуації. Дійсно, коли питання суспільної користі виникає у справі, державні органи влади повинні реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю (справа «Васілеску проти Румунії», справа «Бейлер проти Іспанії»).

Розглядаючи справу, судом встановлено, що позивач у 1999 році вселився та у 2012 році зареєструвався у квартирі квартиру за адресою АДРЕСА_1 за згоди власника, вираженої в формі видачі ордеру, на балансі якого вона у той час знаходилася, протягом 15 років нею користувався, при цьому власник квартири селищна рада Станично-Луганського району Луганської області не бачить порушень інтересів держави та громадян, «порушення суспільного інтересу» чи інтересів окремих громадян.

Наслідки, спричинені судовими рішеннями про повернення спірної квартири у власність держави чи комунальну власність з огляду на те, що громадяни тривалий час користувалися цим майном, утримували, ремонтували, ставилися до нього як до свого, не можна передбачити.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що ОСОБА_1 є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом більше десяти років, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за ним права власності за набувальною давністю на це майно.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 215, 223 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 16, 344 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п. 2 рішення № 48.10 від 16 лютого 2017 року Станично-Луганської селищної ради.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Біловодський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Кускова Т.В.