Дата документу 05.11.2019 Справа № 314/3659/15-ц
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 314/3659/15Головуючий у 1-й інстанції Кіяшко В.О.
Пр. № 22-ц/807/2645/19Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про відшкодування збитків та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про відшкодування збитків та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 26 грудня 2002 року вона, будучи юридично необізнаною, уклала з ОСОБА_2 договір міни належної їй на праві власності земельної ділянки площею 7,1800 га, розташованої на території Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, на дві тонни пшениці. 3 того часу ОСОБА_2 почав використовувати зазначену земельну ділянку у власних цілях, а 04 червня 2010 року на підставі вказаного договору міни отримав на своє ім`я державний акт про право власності на неї.

Щодо цього договору у подальшому ухвалювалися судові рішення.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2012 року частково задоволено її позов. Договір міни земельної ділянки, що укладений між нею та відповідачем, визнано недійсним. У задоволенні позову в частині визнання державного акту про право власності на земельну ділянку, який виданий на ім`я ОСОБА_2 , відмовлено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 серпня 2012 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 19 грудня 2013 року про виправлення описки, державний акт про право власності на земельну ділянку, який виданий на ім`я ОСОБА_2 , визнано недійсним.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 серпня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 жовтня 2013 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до неї про стягнення вартості пшениці та безпідставно набутих коштів за недійсним правочином та стягнуто з неї на його користь вартість двох тонн пшениці у розмірі 800 грн.

Отже, зазначала, що договір міни визнано недійсним, але з 26 грудня 2002 року по 01 жовтня 2012 року ОСОБА_2 безпідставно та безоплатно користувався належною їй земельною ділянкою, чим порушував її право на отримання прибутку від використання землі.

Відповідно до наданої головним управлінням статистики у Запорізькій області статистичної інформації щодо середньої врожайності та середньої ціни, та з урахуванням вимог сівозміни, яка визначена Методичними рекомендаціями щодо оптимального співвідношення сільськогосподарських культур у сівозмінах різних ґрунтово-кліматичних зон України, затверджених наказом Міністерства аграрної політики від 18 липня 2008 року № 440/71, відшкодування за користування належною їй земельною ділянкою становить 94077 грн. 15 коп.

Крім того, вважала, що незаконними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягала у порушенні її звичного способу життя, вона була вимушена звертатися у судові інстанції за захистом свого порушеного права, перенесла душевні переживання.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 94077 грн. 15 коп., понесених нею збитків внаслідок безпідставного та безоплатного користування належної їй земельної ділянки ОСОБА_2 , та 10 тис. грн. у відшкодування моральної шкоди.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якому просив суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою площею 7,1800 га, яка передана йому у безстрокове користування на підставі письмової угоди від 15 серпня 2002 року, оформленою розпискою.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 змінено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На вказане рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення її первісного позову ОСОБА_1 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року касаційну скаргу задоволено частково. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інтонації.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1

Судове рішення мотивовано тим, що з 2002 по 2011 роки відповідач користувався спірною земельною ділянкою зі згоди позивача і після того як рішення суду про скасування договору міни набуло законної сили з часу ухвалення рішення апеляційним судом Запорізької області 01.02.2012 року. Таким чином, період за який відповідач, дізнавшись про володіння спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави є з 01.02.2012 року до 01.10.2012 року. Крім того як з`ясовано в судовому засіданні ОСОБА_1 від ОСОБА_2 15 серпня 2002 року отримала 2500 доларів США, що еквівалентні 13225,00грн., і значно перевищує суму збитків за період з 01.02.2012 року до 01.10.2012 року. Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що в розрахунках позивача не міститься розрахунку доходів, які ОСОБА_2 міг би одержати у 2012 році, в той час, коли обов`язок доведення суми неодержаних доходів покладений саме на ОСОБА_1 , як на позивача. Відмовляючи у задоволенні стягнення суми моральної шкоди суд виходив з того, що це є похідною вимогою від встановлення судом причинених збитків.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що 15 серпня 2002 року, до укладення договору міни ОСОБА_2 передав їй кошти у сумі 2500 доларів США та 21 жовтня 2002 року 2500 доларів США. Проте, у 2014 року за рішенням суду ОСОБА_2 одержав від неї ці кошти. Крім того, зазначаючи у рішенні, що сума, яка була отримана ОСОБА_1 значно перевищує суму збитків за період з 01.02.2012 року до 01.10.2012 року, суд проти ричіть своєму висновку щодо того, що ОСОБА_1 в розрахунку не міститься розрахунку доходів, які ОСОБА_2 міг би одержати.

Щодо відмови судом першої інстанції у відшкодуванні моральної шкоди, ОСОБА_1 посилаючись на ст. 23 ЦК України, зазначає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, а отже суд неправомірно послався на похідність цієї вимоги. Зазначає також, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, приймаються до уваги різні обставини як такі, що заподіюють моральну шкоду: невизначеність ситуації з результатом кримінального провадження та його фінансових наслідків; незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим невиконанням судового рішення; розчарування тощо. Завдана їй моральна шкода полягає у тому, що ОСОБА_2 протиправно користувався її земельною ділянкою на протязі десяти років, отримуючи при цьому доходи. Натоміть, вона весь цей час була позбавлена можливості отримувати будь-які доходи із належної їй земельної ділянки.

22 серпня 2019 року, скориставшись своїм правом, відповідно до ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_2 надіслав до Запорізького апеляційного суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу, доводи якої, ОСОБА_2 вважає необґрунтованими, та такими, що зводяться до переоцінці тих фактів та доказів, що вже неодноразово були досліджені та встановлені судами під час розгляду вказаної справи. Зазначає, що використовував земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 з її згоди та з її відома, а отже його неправомірні дії та завдання позивачу збитків нічим не підтверджені. Крім того, до моменту визнання акту серії АК №840737 на право власності на земельну ділянку недійсним, він правомірно використовував земельну ділянку. Договір міни від 26 червня 2002 року № 2217 визнано недійсним рішенням суду від 01 лютого 2012 року, а отже саме з цього моменту він дізнався про користування земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Також, позивачем не доведено тієї обставини, що з 01 лютого 2012 року ОСОБА_3 одержав або міг одержати дохід від використання її земельної ділянки. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року вважає законним, прийнятим з повним дотриманням норм матеріального та процесуального права, і з цих підстав просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Під час розгляду справи встановлено, що земельна ділянка, площею 7,1800 га, сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, належала ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 12 серпня 2002 року Антонівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області.

15 серпня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено письмову угоду, за умовами якої остання, отримавши грошові кошти у розмірі 2500 доларів США, передала ОСОБА_2 на необмежений строк у користування належну їй земельну ділянку розміром 7,1800 га з подальшим оформленням у власність (т. 1 а.с. 39).

26 грудня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір міни земельної ділянки, за умовами якого остання обміняла земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 7,1800 га вартістю 79361 грн. на дві тонни пшениці вартістю 800 грн. (т. 1 а.с. 40).

04 червня 2010 року на підставі зазначеного договору міни ОСОБА_2 отримав на своє ім`я державний акт про право власності на земельну ділянку, яка розташована: Антонівська сільська рада, Вільнянський район, Запорізька область, за межами населеного пункту, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору міни недійсним, приведення сторін у первісний стан та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 березня 2011 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2012 року скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 березня 2011 року, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір міни земельної ділянки від 06 грудня 2012 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В іншій частині позову відмовлено (т. 1 а.с. 41-42).

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2012 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 19 грудня 2013 року про виправлення описки, рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2012 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов в цій частині задоволено, державний акт про право власності на земельну ділянку, який виданий на ім`я ОСОБА_2 , визнано недійсним (т. 1 а.с. 49).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 серпня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 жовтня 2013 року, задоволено час ОСОБА_4 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 ОСОБА_6 про стягнення вартості пшениці та безпідставно набутих коштів за недійсним правочином та стягнуто з неї на його користь вартість двох тон пшениці у розмірі 800 грн. (т. 1 а.с. 43, 46-47).

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, укладення договору міни земельної ділянки, який визнаний судом недійсним, призвело до користування ОСОБА_2 земельною ділянкою без достатньої правової підстави з 26 грудня 2002 року по 01 жовтня 2012 року.

Твердження ОСОБА_2 , що до моменту визнання недійсним акту серії АК №840737 на право власності на земельну ділянку, він правомірно користувався вказаною земельною ділянкою не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать положенням ч. 1 ст. 236 ЦК України.

Частинами 1-2 ст. 216 ЦК України передбачені правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України).

За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Особливості відшкодування збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам внаслідок створення чи зміни меж природних заповідників, біосферних заповідників, національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків, зоологічних парків, визначаються Законом України «Про природно-заповідний фонд України». Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

За змістом статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Так, скасовуючи ухвалене по справі рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 у зв`язку з недоведеністю позивачем завдання їй збитків, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що у даних правовідносинах діє презумпція завдавача шкоди і саме відповідач має спростувати свою вину, і, заперечуючи проти доказів позивача щодо розміру шкоди, довести свої заперечення.

Частиною 1 статті 417 ЦПК України встановлено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Проте, при новому розгляді справи, суд першої інстанції вказаної вимоги не дотримався, що призвело до помилкового вирішення спору.

У відповідності до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Так, ОСОБА_1 при здійсненні розрахунку доходів виходила із даних статистичної інформації щодо середньої врожайності та середньої ціни, наданої головним управлінням статистики у Запорізькій області.

В той же час, п. 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 встановлено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад.

Разом з тим, колегією суддів враховуються докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до сільської ради, районної державної адміністрації, працівників статистики з проханням розрахувати розмір завданих їй збитків, проте весь час отримувала відмови.

Так, зокрема, на вимогу ОСОБА_1 щодо зобов`язання Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області здійснити розрахунок щодо розміру завданих збитків, Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області, повідомила, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень (в даному випадку Вільнянської райдержадміністрації) вчинити (здійснити розрахунок щодо розміру завданих збитків) підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (т. 1 а.с. 80).

ОСОБА_1 також заявлялось клопотання до суду про витребування з Управління агропромислового розвитку Вільнянської РДА у Запорізькій області відомостей щодо отримання ОСОБА_2 врожаю за вказаний період. На ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 08.02.2016р., якою вказане клопотання задоволено, Головне Управління статистики у Запорізькій області повідомило, що інформація, щодо отримання ОСОБА_2 врожаю сільськогосподарських культур відсутня, оскільки фізичні особи не звітують до органів державної статистики (т. 1 а.с. 91, 106, 113).

Відповіддю Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області на звернення ОСОБА_1 також повідомлено про неможливість вирішення питання щодо визначення розміру збитків (т. 2 а.с. 111).

Також, колегією суддів досліджено доповнення до відзиву ОСОБА_2 , в яких він на спростування заявленого ОСОБА_1 розміру збитків посилається на факт сплати податків за користування землею, факт отримання ОСОБА_1 від нього 15 серпня 2002 року грошових коштів у сумі 2500 доларів США (т. 2 а.с. 127-135, 156-162).

Так, ОСОБА_1 26 березня 2019 року надано до суду новий розрахунок збитків, в якому взято до уваги факт сплати ОСОБА_2 податків за користування землею, підтверджено факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 15 серпня 2002 року грошових коштів у сумі 2500 доларів США, що еквівалентні 13225 грн., та врахована ця сума (т. 2 а.с. 168).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Таким чином, при визначені розміру збитків, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , враховуючи вищенаведені обставини та пояснення сторін, колегія суддів дійшла висновку за можливе прийняти вищенаведений розрахунок, згідно якого, розмір збитків за користування земельною ділянкою ОСОБА_2 понесений скаржницею у розмірі 52791,61 грн., оскільки він відповідає принципам справедливості та пропорційності.

Разом з тим, щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. колегія суддів зазначає наступне.

За правилами статтями 23, 1167 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 5, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року№3-рп/2003 у справі № 1-12/2003наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй самого факту моральної шкоди, так і її розміру в сумі 10000 грн.

Так, в обґрунтування завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, вона посилається саме на факт того, що ОСОБА_2 користувався її земельною ділянкою на протязі 10 років, отримуючи при цьому доходи.

Проте, вказані доводи не можуть бути прийняті в обґрунтування заподіяння їй моральної шкоди, оскільки ці обставини є підставою для задоволення її вимог щодо стягнення з відповідача збитків за користування ним земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, колегією приймається до уваги той факт, що ОСОБА_1 самостійно укладала договір міни, який потім за її позовом, з посиланням на її юридичну необізнаність, було визнано недійсним. А отже, покладення всіх наслідків визнання угоди недійсною лише на ОСОБА_2 суперечило би принципу справедливості.

Таким чином, не вбачається підстав для відшкодування моральної шкоди.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, із прийняттям нової постанови, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені ОСОБА_1 судові витрати з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (50,72%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року по цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про відшкодування збитків та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею збитки у розмірі 52791 (п`ятдесят дві тисячі сімсот дев`яносто одну) гривню 61 копійку.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3290 (три тисячі двісті дев`яносто) гривень 14 копійок.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: