Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 560/1007/16-ц

провадження № 61-13153св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Бережківська сільська рада Дубровицького району Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області у складі судді Оборонової І. В. від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С., від 20 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Бережківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області про виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала на посаді касира у Бережківській сільській раді Дубровицького району Рівненської області та 03 травня 2012 року була звільнена.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року її поновлено на роботі з 03 травня 2012 року та стягнуто з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року у розмірі 11 945,50 грн.

За її зверненням територіальною державною інспекцією з питань праці у Рівненській області проведено перевірку щодо додержання відповідачем законодавства про працю, якою встановлено, що їй не нарахована та не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, про що складено відповідний акт.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 03 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку за період з 03 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року, а тому вимоги ОСОБА_4 є безпідставними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 03 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року, оскільки вказана компенсація виплачена позивачу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, що подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог, оскільки перевіркою територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області щодо додержання законодавства про працю встановлено, що їй не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за час вимушеного прогулу.

Відзив на касаційну скаргу відповідач не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, що переглядається, установлено, що розпорядженням сільського голови від 03 травня 2012 року № 22 ОСОБА_4 звільнена з посади касира Бережківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області з 03 травня 2012 року.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року ОСОБА_4 поновлено на займаній посаді та стягнуто з Бережківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року у розмірі 11 945,50 грн.

Згідно з розпорядженням відповідача від 15 січня 2013 року № 3 ОСОБА_4 було поновлено на посаді касира Бережківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області з 03 травня 2012 року.

Розпорядженням відповідача від 30 серпня 2013 року № 40 ОСОБА_4 звільнено з посади касира 30 серпня 2013 року.

Згідно з листом територіальної Державної інспекції з питань праці у Рівненській області від 27 червня 2014 року за зверненням ОСОБА_4 проведено перевірку додержання законодавства про працю у Бережківській сільській раді Дубровицького району Рівненської області та встановлено, що, у порушення вимог статті 38 КЗпП України, при звільненні ОСОБА_4 з роботи 30 серпня 2013 року згідно з розпорядженням від 30 серпня 2013 року № 40, їй не нарахована та не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. За результатами перевірки складено акт, керівнику ОСОБА_5 вручено припис для усунення та недопущення виявленого порушення законодавства про працю, одночасно складено і направлено на розгляд суду протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 41 КУпАП.

Постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 липня 2014 року, яка набрала законної сили, провадження у справі щодо ОСОБА_5 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 41 КУпАП з тих підстав, що при звільненні ОСОБА_4 була виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за час вимушеного прогулу.

Так, касиру ОСОБА_4 була виплачена компенсація за 37 днів відпустки, у той час, як згідно з розрахунками їй належало б виплатити компенсацію за 13 календарних днів. І оскільки їй було виплачено авансом за 24 дні, то ці 24 дні були зараховані як компенсація за вимушений прогул, що підтверджується бухгалтерською довідкою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 03 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року, тобто за період її вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями статті 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 82 КЗпП України та статті 9 Закону України «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Як установлено рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року, при звільненні ОСОБА_4 (03 травня 2012 року) їй виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку у сумі 2 212,97 грн.

Згідно з довідкою Бережківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 19 грудня 2016 року, ОСОБА_4 компенсовано 37 днів невикористаної відпустки в розмірі 2 212,97 грн, з яких: 777,53 грн - за 13 днів відпустки за відпрацьований період з 19 грудня 2011 року по 03 травня 2012 року та 1 435,44 грн - за 24 дні за час вимушеного прогулу, що підтверджується платіжним дорученням від 04 травня 2012 року № 23 та розрахунком компенсації відпустки (а. с. 40-47).

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши вказані обставини, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав длястягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 03 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року.

Доводи ОСОБА_4 про те, що перевіркою територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області щодо додержання законодавства про працю встановлено, що їй не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за час вимушеного прогулу, висновків судів не спростовують, оскільки за результатом розгляду протоколу про адміністративне правопорушення за частиною першою 1 статті 41 КУпАП, складеного в ході вказаної перевірки, постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 липня 2014 року провадження у справі відносно сільського голови с. Бережки - ОСОБА_5 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини щодо відсутності порушень трудового законодавства при виплаті позивачу компенсації за невикористану відпустку доказуванню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта