ГОРОДИЩЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 691/1674/18
провадження № 2-о/691/13/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області у складі: головуючого судді Подороги Л.В., за участю секретаря судових засідань Качан К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Городищенського районного суду, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 02.06.2017 в районі села Новогнатівка Волноваського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, заявник зазначила, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_2 . Відповідно до витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 № 146 від 16.06.2017, 27.05.2015 її сина було призвано на військову службу за контрактом через Городищенський РВК Черкаської області та зараховано до списків особового складу військової частини-польова пошта НОМЕР_1 (30 окрема механізована бригада Збройних сил України).

У кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. Із цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 № 337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм:

Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації, порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.2017, для блокування українських військових частин.

Заявник вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, 02.06.2017 у районі села Новогнатівка Волноваського району Донецької області загинув її син ОСОБА_2 , виконуючи обов`язки військової служби, пов`язані із захистом Батьківщини, чим було порушено невід`ємне право на його життя, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_4 заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити, покладаючись на викладені у заяві обставини.

Представник Міністерства соціальної політики України та представник Російської Федерації у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце слухання справи, були повідомлені вчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток.

Суд, заслухавши думку представника заявника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 25.05.1994, ОСОБА_1 являється матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 308 від 22.12.2015, солдат ОСОБА_2 зарахований у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 .

02.06.2017 у с. Новогнатівка Волноваського району Донецької області, помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 128 від 03.06.2017, датою смерті ОСОБА_2 є ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причина смерті гостра крововтрата. Наскрізне кульове вогнепальне поранення шиї з багатоуламковим переломом І грудного хребця, розривом спинного мозку. Місце смерті с. Новогнатівка Волноваського району Донецької області.

Згідно акту проведення службового розслідування за фактом загибелі сержанта ОСОБА_2 02.06.2017 року, затвердженого командиром військової частини - польова пошта НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_5 , військовослужбовець за контрактом сержант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, призваний 27.05.2017 Городищенським РВК Черкаської області, командир бойової машини - командир 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 9 механізованої роти З механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , учасник бойових дій, на останній посаді перебуває один рік. Згідно наказу командира військової - польова пошта НОМЕР_1 від 22.12.2015 № 308 ОСОБА_2 зарахований у списки частини та призначений на посаду старшого стрільця. Згідно наказу командира військової - польова пошта НОМЕР_1 від 01.04.2016 № 77, призначений на посаду командира бойової машини - командира 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 9 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини - польова пошта НОМЕР_1 . Згідно бойового розпорядження командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від 21.06.2016 № 4809/4 особовий склад 3 механізованого батальйону військової частини - польова пошта НОМЕР_1 був направлений для виконання бойових завдань у зону проведення Антитерористичної операції у Донецькій області. Сержант ОСОБА_2 , командир бойової машини - командир 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 9 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 загинув під час виконання обов`язків військової служби на СП №303921 «Сова» близько 19:00 02.06.2017 біля населених пунктів ОСОБА_6 та Петрівське Волноваського району Донецької області в результаті смертельного поранення снайпером незаконних збройних формувань. Причина смерті сержанта ОСОБА_2 «Гостра крововтрата. Наскрізне кульове вогнепальне поранення шиї з багатоуламковим переломом І грудневого хребця, розривом спинного мозку». Смерть настала внаслідок: «Ушкодження внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій - 8». Сержант ОСОБА_2 знаходився в засобах захисту (бронежилеті та касці), ознак перебування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції не виявлено.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 19.07.2017, протокол № 2014, поранення та причина смерті ОСОБА_2 пов`язана із захистом Батьківщини.

03.06.2017 ОСОБА_2 нагороджений почесною відзнакою «За заслуги перед ОСОБА_7 ».

За витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 146 від 16.06.2017, сержанта контрактної служби ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 03.06.2017 у зв`язку зі смертю.

ОСОБА_1 , як мати загиблого, отримала посвідчення серії НОМЕР_4 від 28.09.2017, члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 27 Конституції України передбачено, що кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Таким чином, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.

Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, ст. 106 Конституції України.

До повноважень Верховної ради України, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України, належить оголошення, за поданням Президента України, стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Статтею 1 ЗУ «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Відповідно до ст. 4 цього Закону, в разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховної Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21.04.2015 було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 зі змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації 20.02.2014.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»» від 21.04.2015 №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27.01.2015 було прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» ( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014 (ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями).

Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Крім того, Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Також, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15.01.2015 Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер - війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права».

Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015 визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.

Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області, де загинув син заявниці.

Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Враховуючи, що в судовому засіданні належними та допустимими доказами доведено, що причина смерті сина заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 пов`язана із захистом Батьківщини, яка настала при виконанні обов`язку військової служби 02.06.2017, на спостережному посту № 303921 «Сова» в населених пунктах Богданівка та Петрівське Волноваського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, встановлення даного факту необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, іншого порядку встановлення даного факту немає, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

У свідоцтві про смерть і лікарському свідоцтві про смерть ОСОБА_2 зазначено місце смерті с. Новогнатівка Волноваського району Донецької обл., що є місцем дислокації військової частини, до складу якої входив останній.

Однак, враховуючи те, що ОСОБА_2 загинув при виконанні обов`язку військової служби 02.06.2017 на спостережному посту № 303921 «Сова» біля населених пунктів Богданівка та Петрівське Волноваського району Донецької області, що підтверджується актом службового розслідування, суд вважає необхідним зазначити у судовому рішення саме вказане місце загибелі, яке є точним місцем смерті та з метою усунення будь-яких протиріч, які можуть виникнути при виконанні судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ст. 5, 6, 12, 13, 14, 81, 258, 259, 263, 265, 273, 293, 315 319, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби (військова частина польова пошта НОМЕР_1 ) 02.06.2017 на спостережному посту № 303921 «Сова» біля населених пунктів Богданівка та Петрівське Волноваського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області, через суд першої інстанції, протягом 30 днів, з дня його проголошення.

Повне рішення суду складено 07.03.2019.

Суддя Л. В. Подорога