Справа № 263/9032/18
Провадження № 2/263/219/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2019 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю: секретаря Рудь Ю.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання права власності на Ѕ частини будинку,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частини будинку № 33, який розташований по вул. Новосхідній у м. Маріуполі, загальною площею 93,4 кв. м, житловою площею 50,7 кв. м.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що у середині 2007 року за домовленістю із своєю донькою ОСОБА_3 та на її прохання погодилася допомогти її сімї, яка складалася із неї, її чоловіка ОСОБА_4, з вирішенням для них житлового питання, а саме придбання будинку для можливості мешкання її сімї у ньому. З донькою вони домовилися, що позивач надає грошові кошти у розмірі 27 000 доларів США, у гривневому еквіваленті 136 360 грн., які є половиною вартості будинку, для купівлі обєкта нерухомого майна, а саме: будинку № 33 по вул. Новосхідній у м. Маріуполі Донецької області, в якому за її згодою буде мешкати сімя відповідача, а іншу половину грошових коштів від загальної ціни будинку буде надано ОСОБА_3 особисто. При цьому, за домовленістю з донькою сторони вирішили оформити документально право їх спільної сумісної власності на указаний будинок на особисте імя ОСОБА_3 за умови, що фактично позивач вважається власником Ѕ частини цього будинку, оскільки фактично рівно половину коштів на придбання цього нерухомого майна вона зобовязалася надати при нотаріальному оформленні права власності на цей будинок. Так, 02 серпня 2007 року ОСОБА_1 з її рахунку у ПАТ «Промінвестбанк» зняті грошові кошти у розмірі 27 002,22 доларів США, таким чином загальна сума знятих позивачем коштів склала 136 360 грн. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала спірний будинок 02 серпня 2007 року за ціною 277 750 грн., з яких 136 360 грн. є коштами позивача. У звязку з викладеним, позивач вважає, що право власності ОСОБА_3 виникло внаслідок обставин, з якими закон повязує настання цивільно-правових наслідків, а саме надання за її допомогою повної оплати за нерухоме майно, і в разі невиконання взятих на себе зобовязань щодо надання половини вартості будинку продавцям (у розмірі 136 360 грн.) відповідна угода купівлі-продажу будинку не була б виконана відповідачем і відповідно вона б не змогла зареєструвати право власності на своє імя та користуватися будинком разом із своєю сімєю, тому, керуючись положеннями ст. 13 Конституції України, ст. ст. 220, 319, 328, 369, 392, 692 ЦК України, просить позовні вимоги задовольнити (а. с. 2 5).

04 вересня 2018 року від ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позов, в якому вона повністю підтвердила та визнала обставини, викладені у позові ОСОБА_1, а також вказала, що 27 липня 2007 року вона продала свою особисту квартиру АДРЕСА_1 за 111 100 грн., що еквівалентно 22 000 доларів США, при цьому 5 500 доларів США їй особисто було подаровано на весілля, та відповідно за кошти, які вилучені від продажу її особистої квартири, також отриманих у подарунок на весілля та кошти, які надані її матірю ОСОБА_1, був придбаний спірний будинок. При цьому, за вимогою ОСОБА_4, який є колишнім чоловіком відповідача, 30 липня 2007 року та 31 липня 2007 року грошові кошти від продажу особистої квартири відповідача та отримані у подарунок на весілля, ОСОБА_4 поклав на рахунок у банку ПАТ «Промінвестбанк» та 02 липня 2007 року третя особа рахунок у банку закрила та повернула кошти ОСОБА_3 За наведених підстав вважає, що право власності ОСОБА_1 на будинок виникло на підставі обставин, з якими закон повязує настання цивільно-правових наслідків, а саме надання за її допомогою повної оплати за нерухоме майно, тому повністю визнала позовні вимоги та вважала, що вони підлягають задоволенню (а. с. 50 52).

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5, не погоджуючись із заявленими вимогами, 11 жовтня 2018 року подали письмові заперечення, відповідно до яких спірний будинок хоч і був придбаний на імя ОСОБА_3, однак під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4, тому цей будинок є обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 березня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та вселення ОСОБА_4 до спірного будинку. Під час розгляду справи про поділ майна ОСОБА_1 до участі у справі в якості сторони або третьої особи не залучалася (допитана в якості свідка), самостійних вимог не заявляла. Отже ОСОБА_1 достовірно було відомо про наявний спір щодо поділу майна подружжя, однак вона вирішила звернутися із цим позовом до своєї доньки. Також, договір купівлі-продажу спірного будинку укладений 02 серпня 2007 року, однак ОСОБА_1 із позовними вимогами звернулася до суду лише через більше ніж 10 років з часу укладення договору, що свідчить про пропуск позовної давності, при цьому не порушує у позові питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Заявлений позов не покликаний на захист прав ОСОБА_1, а поданий з метою затягування розгляду справи про поділ майна подружжя, у звязку з викладеним ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позову (а. с. 72 74).

Рух справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 липня 2018 року, головуючим суддею визначено суддю Папаценка П.І. (а. с. 24).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 липня 2018 року суддею Папаценко П.І. заявлений самовідвід від розгляду даної цивільної справи та передано її до канцелярії суду для повторного розподілу (а. с. 25).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 липня 2018 року, головуючим суддею визначено суддю Музику О.М. (а. с. 27).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 липня 2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені підготовчі судові засідання, розяснено учасникам справи право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив, письмових пояснень (а. с. 28).

Третьою особою на стороні відповідача у підготовчому судовому засіданні заявлено клопотання про залучення ОСОБА_4 до справи у якості відповідача та зупинення провадження у справі до вирішення спору про поділ майна подружжя та вселення (а. с. 36 40).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про залучення його в якості відповідача та зупинення провадження у справі відмовлено (а. с. 63).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а. с. 79).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, вказавши, що Ѕ частини будинку придбані саме за кошти ОСОБА_1, з посиланням на правовий висновком, викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року, вказує, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, вказала, що після шлюбу разом із чоловіком проживали у матері та вирішили придбати будинок. У неї була квартира, яку вона продала за 22 000 доларів США, а також на весілля їй особисто подаровано кошти у сумі 5 500 доларів США, іншу частину грошових коштів у сумі 27 000 доларів США надала матір за умови, що Ѕ частини будинку буде належати саме ОСОБА_1 У ОСОБА_4 також була однокімнатна квартира, однак він її продав та їй нічого не відомо, куди він подів кошти від її продажу, однак вказала, що наче придбав транспортний засіб.

У судовому засіданні ОСОБА_4 з позовними вимогами не погодився, вказав, що у нього була гарна квартиру, яку він продав за 20 000 доларів США, однак, оскільки податки платив покупець, тому ціна квартири указана у меншому розмірі, проте у день продажу своєї квартири він поклав на рахунок у банк 19 700 доларів США, а також ОСОБА_3 продала свою квартиру, та відповідно вони продали дві квартири і придбали спірний будинок. У нотаріуса під час придбання будинку писав заяву, що він надає згоду своїй дружині на придбання цього будинку як спільну сумісну власність. З приводу доводів про придбання машини від продажу своєї квартири, вказав, що машину придбав батько та він на ній їздив. У подальшому ОСОБА_4 написав заяву про розгляд справи за його відсутності та просив відмовити у задоволенні позову.

Фіксування судового процесу у підготовчому судовому засіданні та розгляду справи по суті здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 247 ЦПК України.

Судом у відповідності до положень ЦПК України учасникам справи розяснено зміст ст. ст. 12, 13, 42, 49 цього Кодексу, наслідки вчинення та не вчинення процесуальних дій.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань, хоча судом розяснювалося сторонам положення ст. ст. 12, 81 ЦПК України щодо обовязків доведення тих обставин, на які посилається кожна із сторін та про ризики настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням кожною із сторін процесуальних дій.

У підготовчому судовому засіданні сторони вказали, що саме представлені письмові докази підлягають дослідженню на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлені наступні фактичні обставини та відповідно до них зміст спірних правовідносин.

Відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 14 березня 2016 року у провадженні цього суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (а. с. 8).

Згідно із свідоцтвом про народження від 18 грудня 1981 року серії IV-НО № 482796, ОСОБА_6 народилася 14 листопада 1981 року, про що у Книзі реєстрації актів цивільного стану вчинений актовий запис № 1981, батьки : ОСОБА_1, ОСОБА_7 (а. с. 9).

Відповідно до листа ПАТ «Промінвестбанк» від 07 листопада 2014 року № 24-10/1731584, адресованого ОСОБА_1, рахунок № 334442/01/Б10373 був закритий 02 серпня 2007 року. Залишок коштів на цьому рахунку, з урахуванням, у тому числі нарахованих відсотків на залишок коштів, становив 27 002,22 доларів США та був виданий ОСОБА_1 02 серпня 2007 року через касу відділення банку у повному обсязі. Операція по переказу коштів не проводилася (а. с. 10).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 30 червня 2016 року серії І-Но № 046998, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 цього дня уклали шлюб, про що вчинений актовий запис № 404, після укладення шлюбу ОСОБА_6 присвоєне прізвище ОСОБА_4 (а. с. 21).

Згідно з довідкою ПАТ «ПУМБ» від 04 липня 2016 року № 2321, станом на 02 серпня 2007 року курс гривні відносно долара США становив: 100 доларів США 505 гривень (а. с. 11).

До матеріалів справи долучений технічний паспорт на житловий будинок № 33 по вул. Новосхідній у м. Маріуполі, в якому власником зазначено ОСОБА_3, загальна площа будинку 93, 4 кв. м, житлова площа 50,7 кв. м(а. с. 12 16).

Відповідно до заяви ОСОБА_4, яка посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_8 02 серпня 2007 року, він дає згоду на укладення та підписання договору купівлі-продажу його дружиною ОСОБА_3, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, жилого будинку за номером 33 по вул. Новосхідній у м. Маріуполі, за ціну та на умовах на її роздум. ОСОБА_4 підтвердив, що гроші, які будуть використані на придбання обєкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Придбаний будинок також буде обєктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому ОСОБА_4 стверджував, що договір купівлі-продажу укладається його дружиною в інтересах сімї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а. с. 46).

02 серпня 2007 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10 (продавці) та ОСОБА_3 (покупець) укладений договір купівлі-продажу будинку № 33 по вул. Новосхідній у м. Маріуполі, відповідно до умов якого ОСОБА_3 придбала указаний будинок за 277 750 грн., що еквівалентно 55 000 доларів США (а. с. 18).

Пунктом 4.4 цього договору передбачено, що придбання будинку за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_3 ОСОБА_4, який постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_8 02 серпня 2007 року.

Згідно з п. п. 6.1, 6.2 договору, сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу будинку. Будь-які домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті після підписання договору, не матимуть правового значення. Сторони підтверджують, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; укладення договору є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; вони не обмежені у праві укладати правочин, не визнані у встановленому порядку недієздатним повністю, або частково; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що сторонам розяснено зміст статті 65 Сімейного кодексу України.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заявою від 02 серпня 2007 року підтвердили, що отримали грошові кошти від ОСОБА_3 за продаж спірного будинку (а. с. 17).

Відповідно до ОСОБА_5 з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 лютого 2013 року № 750107 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 лютого 2013 року № 749685, указаний будинок на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а. с. 19, 20).

31 липня 2007 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_11 (покупець), укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець як особисту його власність продав, а покупець придбала за ціною 3 031 грн. квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 44).

Відповідно до виписки операцій за депозитним рахунком № 300012/130/Б10 371, відкритим на імя ОСОБА_4 у валюті долари США, 02 серпня 2007 року указаний депозитний рахунок закритий у звязку із зняттям коштів у сумі 28 000,91 доларів США (а. с. 47).

Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення.

Так, проводячи оцінку поданих сторонами доказів, необхідно дійти висновку, що предметом спору є указаний житловий будинок, який придбаний подружжям ОСОБА_3 під час шлюбу.

У передбаченому порядку ці обставини не спростовані, тому суд вважає їх встановленими та доведеними у порядку, передбаченому ст. 81 ЦПК України.

Суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження обєктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом установлено, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з ОСОБА_4 У такому випадку суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_3 підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений ОСОБА_4, не вирішено.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Можливість виникнення права власності за рішення суду врегульовано ст. ст. 335, 376 ЦК України, при цьому застосування ст. 392 ЦК України як підстави для виникнення (набуття) права власності є не можливим.

Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Отже, заявлені ОСОБА_1. вимоги про визнання права власності на Ѕ частини спірного будинку не узгоджуються із нормами матеріального права, на підставі яких таке право можна визнати за рішенням суду.

При цьому, написана ОСОБА_4 заява та зміст укладеного договору купівлі-продажу спірного житлового будинку свідчать про те, що він придбаний за спільні кошти подружжя, на нього розповсюджується режим презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована лише одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку і тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Однак, з цього приводу на розгляді у суді перебуває справа про поділ мана подружжя, де і підлягають спростуванню обставини презумпції.

Аргументи позивача про те, що вона 02 серпня 2007 року з банківського рахунку зняла грошові кошти у розмірі 27 002,22 доларів США та передала їх ОСОБА_3 на придбання спірного будинку як підставу набуття нею права власності на Ѕ частини цього будинку, не ґрунтуються на умовах самого договору купівлі-продажу, де у п. 6.1 зазначено про те, що будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті після підписання договору не матимуть правового значення. Договір купівлі-продажу прочитаний та підписаний ОСОБА_3 А також за нотаріально посвідченою заявою, про зміст якої ОСОБА_3 достеменно знала, оскільки така була однією з умов укладення договору, ОСОБА_4 вказав, що грошові кошти, за які придбавається будинок, є коштами подружжя ОСОБА_4.

Як у самому договорі, так і у заяві ОСОБА_4 немає жодного посилання на те, що грошові кошти отримані від ОСОБА_1

Отже, будь-які попередні домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не мають жодного правого значення для набуття у заявлений спосіб права власності.

При цьому, посилання ОСОБА_1 на усну домовленість між нею та ОСОБА_3 про набуття у такий спосіб права власності на Ѕ частини спірного будинку не ґрунтуються на змісті ст. 657 ЦК України щодо обовязкової форми договору купівлі-продажу житлового будинку.

Не підтверджується належними доказами і ті обставини, що знятті ОСОБА_1 з рахунку у банку грошові кошти витрачені нею саме на придбання спірного будинку, а також нею не представлено належних, допустимих, достовірних доказів про те, що вона виступає стороною у будь-якому договорі, який має відношення до спірного будинку.

За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову.

Із наведених судом обставин, заявлений позивачем позов як суперечить закону, так і беззаперечно порушує права третьої особи ОСОБА_4 Суд розцінює заявлений спір як намагання позивача та відповідача уникнути поділу спірного будинку, спір з приводу якого перебуває на розгляді у суді. Тому правових підстав для прийняття визнання відповідачем позову у суду немає.

Посилання сторін на правові висновки Верховного Суду України у постановах від 07 вересня 2016 року та 16 грудня 2015 року як підставу для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частини спірного будинку щодо придбання майна хоча і у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, не має правового значення для вирішення цього спору. Такі обставини підлягають встановленню під час вирішення спору про поділ спірного майна, де один із подружжя наділений правом на доведення цих обставин.

При цьому, ОСОБА_12 Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, на які посилалися сторони, та вказала, що набуття майна під час перебування у шлюбі презюмується.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31?32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Позивач, яка за її доводами передала відповідачу грошові кошти на придбання частини спірного будинку, чого не заперечувала ОСОБА_3, не позбавлена права звернутися до суду за захистом своїх прав в інший спосіб, який передбачений законом, а не з позовом, який є предметом розгляду у цій справі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає, у звязку із відсутністю підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 65, 68, 70, СК України, ст. ст. 15, 16, 181, 317, 319, 328, 335, 369, 376, 392, 657, 692 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 47, 7681, 84, 89, 133,139,141, 223, 263265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання права власності на Ѕ частини будинку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: вул. Бахчиванджи, 16/15, м. Маріуполь, Донецька область, паспорт серії ВС № 034521.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, адреса реєстрації: вул. Новосхідна, 33, м. Маріуполь, Донецька область, паспорт серії НЕ №461403.

ОСОБА_13, 25 травня 198 року народження, адреса реєстрації: вул. Новосхідна, 33, м. Маріуполь, Донецька область.

Суддя О.М. Музика