Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 640/15601/16-ц

провадження № 61-23703св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року у складі судді Зуба Г. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 05 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 22 серпня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_6 і в рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Вважала, що з цього дня, відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», вона набула права іпотекодавця за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 05 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Зазначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя був укладений як засіб забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_5 за договором позики, посвідченого 05 травня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за № 1564. При цьому, будинок літ. С-2 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 05 травня 2008 року був зареєстрований на ім`я ОСОБА_5 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2007 року, яке в подальшому було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2016 року. Оскільки вказане судове рішення було скасоване, то воно не породжує жодних правових наслідків з моменту ухвалення.

На її думку, ОСОБА_5 ніколи не ставав власником будинку літ. С-2 за адресою: АДРЕСА_1 , тому порушив положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» і не міг його передавати в іпотеку відповідачу ОСОБА_2 .

Ураховуючи наведене, посилаючись на положення частини першої статті 203 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 05 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним відмовлено

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову, у разі якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України на право витребувати у набувача вказане майно.

Районний суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року - без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що районний суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи й ухвалив законне, справедливе та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки правочин, який був підставою набуття права власності ОСОБА_1 на житловий будинок визнаний судом недійсним, тому відсутні правові підстави вважати, що вона набула права іпотекодавця у розумінні положень статті 23 Закону України «Про іпотеку».

При цьому апеляційний суд відхилив усі доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , оскільки вони висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку обставинам справи та поданим сторонами доказам.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що нею невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Судами не було враховано, що її право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 є дійсним та зареєстрованим належним чином, у той час як іпотечне обтяження у реєстрі відсутнє.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 57 500 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за № 1564.

У забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення боргу, ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 в іпотеку належний йому житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , про що між сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, зареєстрований в реєстрі за № 1566, відомості про який були зареєстровані в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним № 7130116.

За домовленістю сторін договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 05 травня 2008 року укладений з накладенням заборони відчуження предмету іпотеки (пункт 9 договору). Заборона відчуження предмету іпотеки була зареєстрована нотаріусом в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним № 7129948.

Крім того відповідачами у період часу з 05 травня 2008 року по 30 жовтня 2009 року додатково було укладено чотири додаткові договори до договору позики та договору про задоволення вимог іпотекодержателя: 05 серпня 2008 року - додатковий договір № 1 про збільшення суми позики на 60 000 доларів США; 02 квітня 2009 року - додатковий договір № 2 про збільшення суми позики на 26 250 доларів США; 19 травня 2009 року -додатковий договір № 3 про збільшення суми позики на 25 750 доларів США та 30 жовтня 2009 року - додатковий договір № 4 про збільшення суми позики на 22 500 доларів США.

Загальний розмір наданих відповідачу ОСОБА_5 ОСОБА_2 коштів складає 192 000 доларів США.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2012 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_1 , укладений 16 грудня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_7 право власності на вказаний будинок.

28 грудня 2012 року ОСОБА_7 продав ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_1 , який був переданий в іпотеку, про що між ними було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О. А.

01 червня 2013 року ОСОБА_8 продала спірний житловий будинок ОСОБА_6 , про що між ними було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2012 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок відмовлено.

22 серпня 2013 року ОСОБА_6 продав спірний житловий будинок позивачу, про що між ними було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Євдокименко Е. К.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного житлового будинку від 28 грудня 2012 року, 01 червня 2013 року, 22 серпня 2013 року.

В рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 за договором позики від 05 травня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 4 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першої статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, врахувавши, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року визнано недійсними договір купівлі-продажу від 22 серпня 2013 року, за яким вона набула право власності на спірний житловий будинок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем, в порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України, не доведено, що укладанням оспорюваного договору порушено її права.

Доводи касаційної скарги про те, що право власності позивача на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 зареєстровано належним чином колегією суддів не беруться до уваги, оскільки визнання судом недійсним правочину, який став підставою такої реєстрації не є належним підтвердженням права власності ОСОБА_1 в розумінні статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи є аналогічними із доводами її апеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк