Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 263/14085/16-ц

Номер провадження 22-ц/804/151/19

26 лютого 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Єфремової О.В.

сторони:

позивач - Маріупольська міська рада,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Тетяна Іванівна,

сторони за зустрічним позовом:

позивач- ОСОБА_3,

відповідач - Маріупольська міська рада,

треті особи- ОСОБА_7, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Тетяна Іванівна

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року, у складі судді Скрипниченко Т.І.,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року Маріупольська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності у якому просить визнати договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 27.06.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №656 від 27.06.2012 року недійсним, скасувати рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 12.07.2012року, номер витягу 34812074. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2012року, ОСОБА_3 набула право власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена нежитлова будівля належала ОСОБА_8 на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 15.05.2012 року по справі №2/0519/1977/2012. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06.11.2013 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 15.05.2012 року та в задоволенні позову ОСОБА_8 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно-зведене самовільно - торгівельний павільйон літ. А-1 загальною площею 13, кв.м. по АДРЕСА_1 - відмовлено. Отже, на час вчинення правочину ОСОБА_8 був власником зазначеного нерухомого майна на підставі неправомірного рішення, яке було прийнято з порушенням норм діючого законодавства. Відповідно до ч.25 ст.10 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст. 41Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. ОСОБА_8, після набрання рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 15.05.2012 року законної сили, відповідно до п.10.11,12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, повинен був здати до експлуатації об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до листа з Управління архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради, інформація стосовно прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 не надходила. Оскільки на теперішній час рішення суду на підставі якого ОСОБА_8 набув право власності на нежитлове приміщення у вигляді торгівельного павільйону літ А-1 загальною площею 13,1 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 в м.Маріуполі скасоване як незаконне, а також враховуючи відсутність документу щодо прийняття об'єкту нерухомого майна в експлуатацію вважає, що зазначені факти є підставами для визнання договору купівлі-продажу від 27.06.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №656 від 27.06.2012 року недійсним.

За зустрічним позовом ОСОБА_3 звернулась до Маріупольської міської ради про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності, в якому просить визнати ОСОБА_3 добросовісним набувачем торгового павільйону (нежитлового приміщення) по АДРЕСА_1 у м.Маріуполь, площею 13,11 кв.м., яке було придбане 27.06.2012 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна у продавця ОСОБА_8, який на той час володів даним майном на законних підставах, а саме-на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 15.05.2012 року (справа №2-0519/1977/12р). Вказані обставини були перевірені приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т.І., яка здійснювала посвідчення договору купівлі-продажу. Через півтора року після укладення договору купівлі-продажу, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06.11.2013 року за апеляційною скаргою прокурора Жовтневого району м. Маріуполя в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області, було скасоване рішення Жовтневого районного суду від 15.05.2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_8 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, зведене самовільно, було відмовлено. Посилаючись на вимоги ст. 330, 388 ЦК України, зазначає, що вона є добросовісним набувачем нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 13,1 кв.м, проте, її право власності не визнається Маріупольською міською радою. На момент вчинення договору купівлі - продажу, відповідач не мав зареєстроване в установленому законом порядку, право власності на нежитлову будівлю, і як наслідок не був його власником, а тому це право не могло бути ним загублене, викрадене або іншим чином бути таким, що вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. Отже, оскільки позивач ОСОБА_3 під час укладення спірної угоди не знала та не могла знати про те, що третьою особою( ОСОБА_8) було незаконно відчужено майно на користь позивача, вона у будь-якому випадку набуває статус добросовісного набувача , і тому ця річ не може бути витребувана від ОСОБА_3, оскільки не містить підстав передбачених ст. 388 ЦК України. Щодо позовних вимог первісного позивача( Маріупольської міської ради), просить застосувати позовну давність, оскільки вважає, що Маріупольська міська рада обізнана про існування спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.06.2012 року ще у листопаді 2012 року, оскільки на той час вона зверталась до позивача про виділення їй земельної ділянки саме за адресою знаходження торгового павільйону (нежитлового приміщення) по АДРЕСА_1, а з того часу пройшло чотири роки.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року позов Маріупольської міської ради Донецької області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І. про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ А.-1 (торговий павільйон), площею 13,1 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 27.06.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області , зареєстрована в реєстрі за №656 та скасувати рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 12.07.2012 (реєстраційний номер 36815262). Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з кожного на користь Маріупольської міської ради у відшкодування витрат на судовий збір по 689 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради, треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус Верченко Т.І., про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісної позовної заяви відмовити, а зустрічну позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на момент укладання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 27.06.2012 року ОСОБА_8 мав зареєстроване в установленому законом порядку право власності на торговий павільйон по АДРЕСА_1, набуте на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Вказані вище обставини були перевірені приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т.І. (третя особа), яка здійснювала посвідчення договору купівлі-продажу. Судом не зазначено, яку з підстав недійсності правочину, зазначених в ст. 203 Цивільного кодексу України, не дотримано сторонами (ОСОБА_3 та ОСОБА_8) під час укладання спірного правочину. У свою чергу, такої підстави недійсності правочину, як не прийняття в експлуатацію нерухомого майна, не міститься ані у статті 203, ані у статті 215 ЦК України. Зазначає, що враховуючи наявність технічного паспорту БТІ на торговельний павільйон за адресою АДРЕСА_1, а також реєстрацію речового права на цей об'єкт як на об'єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, можна дійти висновку, що фактично торгівельний павільйон є об'єктом нерухомості, хоча й було порушено порядок його прийняття в експлуатацію. Не прийняття об'єкту в експлуатацію у встановленому законом порядку може призвести до застосування санкції до суб'єкта містобудування у вигляді заборони експлуатації об'єкту нерухомості, а не визнання правочину купівлі-продажу такого об'єкту нерухомості недійсним. Отже, на підставі ст. ст. 330, 388, 392 ЦК України позивач за зустрічною позовною заявою - ОСОБА_3 є добросовісним набувачем нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1, площею 13,1 кв.м., внаслідок чого має право визнати право власності на це майно, пред'явивши відповідний позов як добросовісний набувач до особи яка оспорює чи не визнає наявність цього права в позивача.

Суд безпідставно не застосував до позовних вимог первісного позивач позовну давність, оскільки Маріупольська міська рада була обізнана про існування договору купівлі-продажу, укладеного між нею і ОСОБА_8 від 27.06.2012 року №656, оскільки з 26.11.2012 року на офіційному сайті Маріупольської міської ради оприлюднено проект рішення міської ради «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 в Жовтневому районі міста громадянці ОСОБА_3», що свідчить про явний пропуск Маріупольською міською радою строків позовної давності.

У свою чергу, Маріупольська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого зазначає, що підставами недійсності правочину є те, що на час вчинення правочину (27.06.2012) ОСОБА_8 був власником зазначеного нерухомого майна на підставі неправомірного рішення суду (рішення суду від 15.05.2012 по справі № 0519/4038/2012), яке було скасовано рішенням апеляційного суду Донецької області від 06.11.2013 з тих підстав, що у матеріалах справи відсутні відомості про те що позивач звертався до державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області з питання прийняття до експлуатації спірного нежитлового приміщення. За змістом ч.І ст.182, ч.ч.1,2 ст. 331 Цивільного кодексу України та п.8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно ,прав власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. Оскільки на час вчинення спірного договору куплі- продажу продавець не був власником об'єкту нерухомого майна, то цей об'єкт не міг бути предметом купівлі-продажу у якості нерухомого майна.

Відповідно до п.п. 10,11,12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 13.04.2011 № 461 (чинним на час складання правочину) (Далі-Порядку) у разі, коли на самочинно забудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим порядком. Датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Отже, до прийняття самочинно зведеної будівлі в експлуатацію, до її узаконення в установленому законом Порядку ця будівля не є об'єктом нерухомого майна і не може бути предметом купівлі-продажу, як нерухоме майно.

Визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним не позбавляє відповідачів права при наявності підстав у встановленому законом порядку, оскільки це приміщення зведено самочинно, встановити своє право власності на спірне приміщення, як на будівлю, вирішивши питання про прийняття його в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів, як на нерухоме майно, відповідно до вимог чинного законодавства.

У зв'язку із встановленими обставинами, не погоджується з твердженнями ОСОБА_9 щодо пропущення ними строку позовної давності, оскільки звернулись до суду в межах трирічного строку для пред'явлення позовних вимог після встановлення обставин відносно порушених прав Маріупольської міської ради на земельну ділянку, на якій розташоване самовільне будівництво.

Відповідач ОСОБА_3 та приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І., належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з'явились, третя особа надала клопотання про слухання справи за її відсутність. (том 2, а.с.73, 80)

Відповідач ОСОБА_4 , тричі належним чином повідомлена про час та місце розгляду, до суду не з'явилась, клопотань до апеляційного суду не надавала. Судова повістка відповідачу ОСОБА_4 була направлена відповідно до статті 128 ЦПК України за адресою її місця проживання , зареєстрованого у встановленого законом порядку та вважається врученою відповідно до частини 8 пункт 3 статті 128 ЦПК України (том 2 , а.с. 51-52, 64-66,89-91)

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_10, яка просила задовольнити вимоги апеляційної скарги, заперечення представників Маріупольської міської ради Карацюба В.Л. та Кравченко О.О., які просили судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15.05.2012 року (провадження №2/0519/1977/12р.) у справі за позовом ОСОБА_8 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно зведене самовільно, визнано за ОСОБА_8 право власності на самовільно збудовані: торговий павільйон на АДРЕСА_1, «А-1», площею 13,1 кв.метрів. (а.с.6 том1).

Рішенням Апеляційного суді Донецької області від 06.11.2013 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2012 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_8 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, зведене самовільно - відмовлено. (а.с. 7-8том1).

Відповідно договору купівлі-продажу укладеного 27.06.2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І., ОСОБА_8 здійснив продаж ОСОБА_3 нежитлової будівлі літ А.-1 (торговий павільйон), площею 13,1 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, зазначений об'єкт розташований на земельній ділянці Маріупольської міської ради, загальною площею 0,0015 га кадастровий номер:НОМЕР_1 якою продавець користується на підставі Договору оренди, посвідченого 09.03.2010 року Апалько М.Ю., приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області. (а.с.11 том1)

Відповідно до повідомлення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради, від 03.10.2016 №06-819-01, будь-яка інформація стосовно прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 не надходила. Інформація о деклараціях про початок виконання підготовчих на будівельних робіт, декларацій про готовність об'єкта до експлуатації та виданих сертифікатів вноситься до Єдиного реєстру дозвільних документів, який знаходиться у вільному доступі офіційних Інтернет ресурсів інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю (http://dabi.gov.ua/index.php/reestr-dozvilnikh-dokumentiv) (а.с. 13 том1).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, його правонаступником є ОСОБА_4 (а.с. 105, а.с. 144 том1).

Згідно частини 1 статті 203, частина 1 статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 4, 13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У справі, яка переглядається, позивач Маріупольська міська рада домагається визнання недійсним договору купівлі-продажу самовільно збудованого нежилого приміщення від 27.06.2012 року , стороною якого він не є, проте, предмет договору розташований на земельній ділянці, що належить до земель комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинам першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини 1 статт ті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до частини 2 та 3 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, до прийняття об'єктів новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використане в процесі будівництва.

За таких обставин, оскільки рішенням апеляційного суду Донецької області від 06.11.2013 року скасоване рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2012 року та в задоволенні позову ОСОБА_8 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, зведене самовільно - відмовлено, самовільне будівництво дотепер не прийнято в експлуатацію, вважається, що станом на день укладення договору від 27.06.2012 року нежила будівля( торговий павільйон) був самовільним будівництвом та не міг бути об'єктом купівлі -продажу нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці.

З цих же підстав, доводи представника ОСОБА_3, що остання мала технічні документи на торговий павільйон ( технічний паспорт) , судовою колегією відхиляються, оскільки даний документ не замінює правовстановлюючих документів.

Щодо застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Отже, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов'язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 27.06.2012 року у зв'язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи 263/14085/16ц, за апеляційною скаргою прокурора в інтересах держави в особі інспекції ДАБК у Донецькій області , рішенням Апеляційного суді Донецької області від 06 листопада 2013 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2013 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_8 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, зведене самовільно - відмовлено. (а.с. 7-8)

Маріупольська міська рада, як зацікавлена особа, не приймала участі у даній справі, та судове рішення апеляційній інстанції їй, згідно листа від 12 листопада 2013 року, спрямоване поштою у цей же день.( а.с.92 том 2) Дату фактичного отримання даного рішення адресатом матеріали справи не містять.

Оскільки Маріупольська міська рада звернулась з даним позовом 09 листопада 2016 року( а.с. 2 том1) , то трирічний строк позовної давності нею не пропущений.

Доводи ОСОБА_3, що 26.11.2012 року на офіційному сайті Маріупольської міської ради було оприлюднено проект рішення міської ради «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 в Жовтневому районі міста громадянці ОСОБА_3», що свідчить про обізнаність позивача про спірний договір, не є слушними. Перебіг позовної давності починається з моменту , коли особа дізналась про своє порушене право, та цей строк у даному випадку, починає свій перебіг з моменту, коли позивач дізнався, що предметом купівлі- продажу від 27.06.2012 року був не об'єкт права власності на нежиле приміщення, а самовільне побудоване нерухоме майно, що не могло в силу закону( стаття 658 ЦК України) бути предметом купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, та це встановлено саме рішенням Апеляційного суду Донецької області від 06 листопада 2013 року, про наявність якого позивач дізнався після 12 листопада 2013 року.

Отже, судова колегія погоджується з висновками суду щодо задоволення первісного позову Маріупольської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Задовольнивши первісний позов, суд при цьому обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради, треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус Верченко Т.І., про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності.

Щодо визнання права власності на самовільне збудоване майно.

Згідно частини 1 статті 328 ЦК України, право власності отримується на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до частин 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

У свою чергу, позивач у позові про визнання права власності -це особа, яка вже є власником.

Згідно обставин, встановлених судом, позивач не є власником, але бажає ним стати, а саме- на об'єкт самочинного будівництва.

Разом з цим, оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначений позов ОСОБА_3 заявлений не для визнання, а для набуття права власності, задоволенню у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України, він бути не може.

Щодо визнання особи добросовісним набувачем.

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.

ЦК України не пов'язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов'язані повернути усе, отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.

Поняття добросовісного набувача пов'язується у ЦК України (статті 330, 388) з можливістю захисту від власника у разі набуття (придбання) майна. Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не мав знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Позивач за основним позовом( Маріупольська міська рада) статусу власника щодо спірного майна не набув, а його вимоги спрямовані на відновлення права розпорядження земельною ділянкою, на якій розташоване самочинне будівництво.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі N 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Маріупольською міською радою не заявлялись позовні вимоги щодо витребування майна у ОСОБА_3, що виключає визнання ОСОБА_3 добросовісним набувачем за даним позовом. У свою чергу, зустрічний позов ОСОБА_3, заявлений до Маріупольської міської ради щодо визнання права власності та визнання добросовісним набувачем, має інший предмет, ніж заявлений у основному позові ( визнання договору недійсним ).

Тому висновок суду про відмову у задоволені зустрічного позову про визнання особи добросовісним набувачем нежилої будівлі та визнання права власності на неї є обґрунтованим.

Отже, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо задоволення первісного позову та відмові у задоволені зустрічного позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 01 березня 2019 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.