Дата документу 12.11.2019 Справа № 330/130/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/130//19 Головуючий у 1-й інстанції: НестеренкоТ.В.
Провадження №22-ц/807/2940/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого суддів: Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кримської О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 19 червня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У січня 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк» ( далі- АТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом, у якому зазначило, що відповідно до укладеного договору б/н від 06 грудня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 11000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється щомісячно, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості не реагував, унаслідок чого станом на 30.11.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 214604 грн. 01 коп., з яких: 10362 грн. 87 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 203141 грн. 14 коп. - заборгованість по процентам за користуванн кредитом; 1100 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею та інфляцією.

Позивач вказав, що законодавством не передбачено вимоги від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а тому кретитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми за кредитом. У звязку з чим заборгованість до стягнння становить 113419 грн. 32 коп., з яких: 10362 грн. 87 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 103056 грн. 45 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 06.12.2010 року по 31.01.2018 рік.

Із урахуванням зазначеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором від 06 грудня 2010 року у розмірі 113419.32 грн.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 19 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" у звязку зі спивом строку позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем у спорі.

АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог. Посилається на неповне з`ясування судом обставитн, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк звернення до суду із цим позовом, про застосування якого було заявлено стороною спору. Однак, такі висновки є помилковими, оскільки судом не було враховано, що оскільки картка була перевипущена то строк дії картки за № НОМЕР_1 встановлений до червня 2018 року, тому перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця строку дії картки. Банк звернувся до суду з цим позовом у січні 2019 року, а відповідач не спростувала строк дії картки.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанціїх надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому заявник зазначив, що оскільки умовами кредитного договору, який було укладено між сторонами спору, встановлено погашення заборгованості по кредитній лінії на платіжній карті шляхом щомісячного внесення платежу з 1 по 25 число кожного місяця, останній платіж у розмірі 610 грн. з погашеннгя кредитної заборгованості було здійснено відповідачем 23 січня 2015 року, а із позовом до суду банк звернувся 21 січня 2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявила сторона спору.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2019 рік" з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду із позовом поза межами строку позовної давності, про застосування якого було заявлено стороною спору, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Установлено, що Відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 06 грудня 2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 11000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При цьому відповідач підписав не лише заяву від 06.12.2010 року, а і довідку про умови кредитування (а.с.12) в якій визначені суттєві умови кредитного договору, як то відсоткова ставка за кредитом, встановлення порядку погашення кредиту щомісячними платежами, розмір пені та інше.

Відповідачем в ході судового розгляду не заперечувався факт підписання вказаної Заяви та Довідки. Не спростовано відповідачем і факту ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг.

Згідно з довідкою про карти клієнта видані за договором основною карткою за договором є картка за № НОМЕР_2 , яка надана відповідачу у 2010 році, зі строком дії до 10/14. В подальшому карта перевипущена та 19.10.2014 року відповідачу надана картка за № НОМЕР_1 , зі строком дії до 06/18, тобто до 30 черня 2018 року ( а.с. 77).

Згідно з наданим банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на 31 листопада 2018 року становить у розмірі 214604 грн. 01 коп., з яких: 10362 грн. 87 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 203141 грн. 14 коп. - заборгованість по процентам за користуванн кредитом; 1100 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею та інфляцією.

Позивач зменшив суму заборгованості на свій розсуд та вказав, що сума заборгованості станом на 31.11.2018 року становить 113419 грн. 32 коп., з яких: 10362 грн. 87 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 103056 грн. 45 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 06.12.2010 року по 31.01.2018 рік.

Із урахуванням зазначеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором від 06 грудня 2010 року у розмірі 113419.32 грн.

Останній платіж по погашенню заборгованості на суму 610 грн боржником здійснено 23 січня 2015 року (а. с. 9 зворот).

29 травня 2019 року відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 103).

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

На підставі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладений у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Останній платіж по погашенню заборгованості на суму 610 грн боржником здійснено 23 січня 2015 року (а. с. 9 зворот).

Частиною четвертою статі 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив застосувати строк позовної давності ( а.с. 103-105) .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про пропуск банком строку позовної давності, оскільки права банка щодо повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та штрафів були порушенні 23 лютого 2015 року (наступний місяць після несплати позичальником обов`язкового щомісячного платежу). Отже, з 23 лютого 2015 року банк мав можливість звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості, проте звернувся до суду 21 січня 2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Посилання апеляційної скарги на відповідні правові позиції Верховного Суду України є безпідставним, оскільки у зазначених справах різні фактичні обставини.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Що стосується судових витрат понесених позивачем, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 19 червня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2019 року .

Головуючий суддяСуддяСуддя

Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Кримська О.М.