Ухвала

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 161/11180/13-ц

провадження № 61-13978сво18

Верховний Суд у складі Об'єднаної Палати Касаційного цивільного суду:

Червинської М. Є. (суддя - доповідач), Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., СтрільчукаВ. А.,

розглянув справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про виселення та відшкодування збитків за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Мудренко Л. І., Русинчука М. М., Осіпука В. В. від 21 січня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1

Позов мотивовано тим, що 04 червня 2009 року між ним та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 04 червня 2009 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т. І. за реєстровим № 1090. Зазначений договір 04 червня 2009 року зареєстровано у КП ВОБТІ. Указував, що після укладення договору купівлі-продажу у квартирі залишилась проживати відповідач ОСОБА_8 з двома дітьми. У зв'язку із невиконанням ОСОБА_8 письмових вимог позивача від 22 травня 2013 року та від 12 листопада 2015 року про виселення з належної йому квартири відповідачем було завдано йому збитки в розмірі 24 500 грн. Розмір збитків позивач обґрунтовував неможливістю виконання укладеного між ним та ОСОБА_11 договору найму квартири від 22 листопада 2012 року № 01.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у рахунок компенсації витрат на правову допомогу 12 094, 00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено обставин на які він посилався на обґрунтування своїх вимог. Частково задовольняючи заяву про стягнення витрат на правову допомогу, місцевий суд виходив із того, що правова допомога надавалась адвокатом на підставі договору про надання правової допомоги, є докази сплати витрат, що відповідає вимогам статей 56, 84 ЦПК України 2004 року.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 21 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у рахунок компенсації здійснених судових витрат на правову допомогу в сумі 12 094,00 грн скасовано.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу, виходив із того, що адвокат, який представляв інтереси відповідача у вказаній справі, не був допущений до участі у справі ухвалою суду як особа, яка надає правову допомогу. Оскільки ОСОБА_12 брав участь у справі як представник відповідача, а не особа, яка надає правову допомогу, у суду першої інстанції не було підстав стягувати з ОСОБА_7 на корить ОСОБА_8 12 094,00 грн витрат на правову допомогу.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_8 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання щодо витрат на правову допомогу, та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що представництво клієнта в суді адвокатом віднесено до одного з видів правової допомоги, витрати на яку підлягають відшкодуванню згідно із нормами ЦПК України.

У квітні 2016 року позивач подав до суду касаційної інстанції заперечення на вищевказану касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

03 березня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою відкрив касаційне провадження та витребував вказану справу з Луцького міськрайонного суду Волинської області (№ 161/11180/13-ц).

25 квітня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою призначив вказану справу до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

06 лютого 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Об'єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала суду мотивована тим, що у різних палатах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду існує констатується наявність різного за змістом застосування положень статей 44 та 56 ЦПК України 2004 року у подібних правових ситуаціях.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 392/900/16-ц зроблено висновок про те, що посилання касаційної скарги на те, що позивач не заявляв клопотання про допуск адвоката до участі у справі у якості особи, яка йому надає правову допомогу, а тому такі витрати не підлягають стягненню з відповідача, й суд не постановив ухвалу про допуск такої особи до участі у справі, безпідставні, оскільки правова допомога надавалась адвокатом на підставі договору про надання правової допомоги (а.с. 73 т. 1), є докази сплати таких витрат (а.с. 112 т. 1), що відповідає вимогам статей 56, 84 ЦПК України 2004 року. При цьому посилання на статтю 56 ЦПК України 2004 року безпідставні, так як зазначена норма права розташована у параграфі 2 Глави 4 Розділу І ЦПК України 2004 року, яка регулює участь у справі інших учасників цивільного процесу, тоді як представник ОСОБА_13 - адвокат Тимошенко А. А. - діяв як його представник згідно зі статтею 38 ЦПК України 2004 року і відноситься до осіб, які беруть участь у справі (параграф 1 Глави 4 Розділу І ЦПК України 2004 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 344/7069/15-ц зроблено висновок про те, що витрати на правову допомогу не підлягають стягненню у разі, якщо особу залучено до участі у справі як представника в порядку статті 44 ЦПК України 2004 року, а не як особу, яка надає правову допомогу в порядку статті 56 ЦПК України 2004 року.

На підставі вказаного, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що вирішення такого правового питання як відшкодування витрат на правову допомогу викликає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики, що підлягає вирішенню Обєднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

З огляду на викладене, касаційна скарга ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Волинської області від 21 січня 2016 року підлягає прийняттю до розгляду Верховним Судом у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

З огляду на вказане справа розглядатиметься Обєднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі ОбєднаноїПалати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про виселення та відшкодування збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Волинської області в складі колегії суддів: Мудренко Л. І., Русинчука М. М., Осіпука В. В. від 21 січня 2016 року.

Призначити справу до розгляду Верховним Судом у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська Б. І. Гулько В. І. Крат Д. Д. Луспеник В. А. Стрільчук