ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Ковалевської Л.М., за участі секретаря Омельчук С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку,-

в с т а н о в и в:

07.08.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку, мотивуючи вимоги тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться в с. Мотовилівка по вул. І. Франка, 29 Фастівського району Київської області. Разом з ним в цьому будинку зареєстрована та проживає його дружина ОСОБА_4 та відповідачі їхній син - ОСОБА_2 та його дружина - ОСОБА_3 Позивач зазначає, що їхній син з невісткою створили для них нестерпні умови для проживання, вони систематично випивають, вчиняють сварки між собою та з іншими членами сімї, що негативно впливає на всіх членів сімї, в тому числі і на малолітню дитину, їхню внучку, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Погрожують позивачу та його дружині розправою, вони вже є людьми похилого віку пенсіонерами і реально бояться за своє життя та здоровя. Позивач звертався за захистом своїх порушених прав до Мотовилівської сільської ради, до Фастівського відділу поліції, факт порушення прав позивача підтверджується постановами Фастівського міськрайонного суду Київської області, однак заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Відповідачі жодним чином не беруть участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдають позивачу значних матеріальних збитків, виселитись з належної частини будинку відповідачі категорично відмовляються, своїми діями відповідачі перешкоджають позивачу користуватися його власністю. Також позивач зазначає, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сімї щодо позивача та інших членів сімї, а саме, заподіяння тілесних ушкоджень дружині позивача, застосування погроз, образ, що робить неможливим для позивача та інших членів сімї проживання з ними в одному будинку. Внаслідок таких дій відповідачів позивач та його члени сімї постійно перебувають в стані психологічної напруги, страху.

Виходячи з викладеного, позивач просить виселити відповідачів, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 з житлового будинку, що знаходиться в с. Мотовилівка по вул. І. Франка Фастівського району Київської області, без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

24 вересня 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

22.10.2018 року відповідачі подали відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що

заперечують проти позовної заяви, так як вважають її необґрунтованою, надуманою, а доводи, зазначені у ній такими, що не відповідають дійсності, з тих підстав, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню дитину- Жмуру ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, вони зареєстровані та проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Їхня сімя проживає в одному будинку із сімєю позивача, хоча будинок умовно розділений на дві квартири, проте газовий котел та електролічильник знаходиться у будинку, де фактично мешкає сімя позивача. Позивач та його дружина, вже досить тривалий час своїми діями намагаються змусити їх виселитися із будинку, вони постійно провокують скандали, ображають їхню дитину, залякують її, відєднали газове опалення та електропостачання, а своїми безпідставними скаргами до сільської ради та поліції лише обмовляють їх, що підтверджується актами обстеження побутових умов, довідкою депутата Мотовилівської сільської ради, заявою відповідача ОСОБА_2 до поліції. Також відповідач ОСОБА_3 неодноразово зверталася до поліції з приводу протиправних дій позивача ОСОБА_1 Також відповідачі зазначають, що ОСОБА_2 працює, утримує матеріально свою сімю, ОСОБА_3 на даний час не працює. 3 14.09.2017 року по 25.05.2018 року працювала на посаді кухара в Мотовилівському закладі, за останнім місцем роботи характеризується позитивно. Їхня дочка ОСОБА_6 навчається в школі та характеризується позитивно. Позивач у своєму позові зазначає, що відповідачі створюють неможливі умови проживання сімї власника, що випливає на його онуку, їхню дочку, проте наведені відповідачами докази стверджують що, навпаки, позивач та його дружина поводять себе протиправно відносно них та їхньої доньки. Крім цього, третьою особою, яка залучена до участі у справі - орган опіки та піклування Мотовилівської сільської ради надано висновок оцінки потреб дитини та сімї в якому зазначено, що потреби дитини у фізичному та інтелектуальному розвитку батьки задовольняють; батьки відповідально ставляться до своїх обовязків; тривалий конфлікт та сварки з боку діда і баби негативно впливають на емоційний розвиток. Навпаки, позивач та його дружина чинять відповідачам перешкоди у проживанні, відповідачі змушені опалювати житло дровами, готувати їжу за допомогою газового балона, виходити на вулицю через лаз в заборі через сусідів, дані відомості зафіксовано у картці обліку роботи з сімєю, такі нестерпні умови проживання створені саме позивачем та його дружиною, проте відповідачі не мають іншого житла, тому змушені проживати в таких умовах. На підставі викладеного просили відмовити позивачу в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 01 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Мотовилівської сільської ради в судовому засіданні зазначила, що вона бачила покращення житлових умов відповідачів, в цій частині бужинку є всі умови для проживання дитини, також просила забезпечити права дитини.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі у звязку з хворобою, позовні вимоги підтримує, просила виселити відповідачів з будинку.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, позивач по справі є власником будинку № 29 по вул. І. Франка в с. Ч. Мотовилівка Фастівського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 14.11.1988 року на підставі рішення виконкому Фастівської районної ради народних депутатів №144 від 19.10.1988 року /а.с.9/.

В вищевказаному будинку зареєстровані та проживають власник будинку ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_4, син позивача та третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3, а також дочка відповідачів та онука позивача та третьої особи -ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи зареєстрована з 12.02.2019 року.

Як вбачається із пояснень позивача, їх син з невісткою створили для них з дружиною нестерпні умови для проживання, вони систематично випивають, вчиняють сварки між собою та з іншими членами сімї, що негативно впливає на всіх членів сімї, в тому числі і на малолітню дитину, їхню внучку, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачі жодним чином не беруть участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдають позивачу значних матеріальних збитків, виселитись з частини будинку відповідачі категорично відмовляються, своїми діями відповідачі перешкоджають позивачу користуватися його власністю в повному обсязі.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням

Як з»ясовано судом в ході судового розгляду справи, жодних письмових угод чи усних домовленостей позивача з відповідачами по справі укладено не було, а тому відповідачі мають право, як члени сімї власника, користуватися жилим приміщенням в будинку № 29 по вул. І.Франка в с. Мотовилівка, Фастівського району Київської області нарівні з власником будинку та проживати в ньому.

При дослідженні наявності або відсутності обґрунтованих підстав для виселення суд керується наступним.

Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї власника будинку передбачені ст. 157 та ч.1 ст. 116 ЖК України.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення згідно із ч.1 ст.116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, у ст.116 ЖК передбачено підстави для виселення без надання житлового приміщення. Такий вид виселення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону, субєктивних прав інших осіб і може настати в разі:

руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає;

використання житла наймачем або особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням;

систематичного порушення наймачем або особами, за дії яких він відповідає, прав та інтересів сусідів;

незаконного зайняття житлового приміщення;

визнання ордера на приміщення недійсним унаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер.

Для застосування ст.116 ЖК суду необхідно встановити, які саме порушення правил співжиття допускає відповідач, у чому це виражено та які докази є на підтвердження.

В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наголошено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивачем, в якості доказів систематичного порушення відповідачами правил співжиття, надано постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30.11.2015 року щодо притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, однак постановою суду на підставі ст. 22 КУпАП ОСОБА_2 за малозначністю діяння звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваження, також надана постанова від 14.02.2017 року відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та оголошено усне зауваження /а.с.11-12/.

Як вбачається з інформації, наданої на вимогу суду з Фастівського відділення поліції на протязі 2016-2017 року надійшло шість повідомлень від відповідача ОСОБА_3 та одне від відповідача ОСОБА_2 з приводу конфліктних ситуацій та сварок між ними та свекром і свекрухою.

Згідно із вищевикладеними зверненнями відповідачів, уповноваженим органом прийнято висновки, відповідно до яких, у всіх учасників конфлікту відібрано пояснення, проте підстав для внесення повідомлених відомостей до ЄРДР не має.

Як вбачається з висновку № 2757 по заяві ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відсутні підстави для об»єктивної оцінки про чиюсь конкретну протиправність дій, оскільки відсутні докази на підтвердження обставин повідомлених однією та іншою стороною. Сусіди від будь-яких письмових пояснень відмовляються, в зв»язку з тим, що дана родина має нездоровий глузд і з ними ніяких відносин підтримувати не бажають. Тому з учасниками конфлікту проведено профілактичну бесіду, а підстави для внесення відомостей в ЄРДР відсутні.

Також згідно листа Мотовилівської сільської ради № 125 від 23.07.2018 року на заяви гр. ОСОБА_1 було здійснено комісійні виїзди 28.07.2016, 11.07.2017 та заявнику і членам його родини, надано усні розяснення щодо необхідності мирного проживання у будинку, знаходження компромісів для подальшого життя у спільному будинку, оплаті комунальних послуг /а.с.14/.

Отже, надаючи оцінку встановленим судом вищезазначеним обставинам, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, наявності фактів систематичного порушення саме відповідачами правил співжиття та створення ними неможливості для інших осіб, проживання з ними в одному будинку, а також судом не встановлено триваючої антигромадської поведінки відповідачів.

Однак, як зазначають відповідачі доводи, зазначені позивачем не відповідають дійсності, з тих підстав, що дійсно їхня сімя проживає в одному будинку із сімєю позивача, хоча будинок умовно розділений на дві квартири, проте газовий котел та електролічильник знаходиться у будинку, де фактично мешкає сімя позивача. Позивач та його дружина вже досить тривалий час своїми діями намагаються змусити їх виселитися із будинку, вони постійно провокують скандали, ображають їхню дитину, залякують її, відєднали газове опалення та електропостачання, а своїми безпідставними скаргами до сільської ради та поліції лише обмовляють їх.

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, про важливість в даному випадку, захисту інтересів дитини відповідачів, яка з моменту народження проживає з ними та зареєстрована разом з батьками в цьому будинку.

Зазначені твердження відповідачів частково були підтримані представником органу опіки та піклування Мотовилівської сільської ради, яка зазначила, що нею як соціальним працівником, 13.02.2019 року було складено акт обстеження соціально-побутових умов даної родини в частині будинку, якою користуються відповідачі та їх малолітня дитина і встановлено, що дитина відповідачів донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою своїх батьків з моменту народження, проте лише 12.02.2019 була зареєстрована в даному будинку. Приміщення складається з двох кімнат окремих, кухні та санвузла. При вході є твердопаливний котел. Дрова знаходяться за тином на дворі. Дитина відповідачів має окрему кімнату, яка обладнана всім необхідним. Стосунки в родині дружні, проте дитина жаліється, що її ображає бабуся, але вона прагне з нею налагодити відносини. Також, з»ясовано, що сімейні сварки, подання даного позову про виселення батьків дитини, негативно впливають на її емоційний стан.

З урахуванням цього судом не було встановлено та не підтверджено належними доказами достатніх обставин, зазначених в статті 116 Житлового кодексу України, або наявність реальних перешкод в реалізації права власності позивача, що є підставою для відмови в позові про виселення.

В свою чергу, за правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про передчасність звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, оскільки останнім не надано достатніх доказів, на підтвердження обставин, зазначених в статті 116 Житлового кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ст. ст. 6, 9, 116, 156, 157 Житлового кодексу України, ст. ст. 4, 10-13, 76-81, 189-200, 258-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст.ст. 354-356ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. XIIІ «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 07.03.2019.

Суддя Л.М.Ковалевська