КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4500/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Печерський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

На обґрунтування поданої заяви ОСОБА_3 зазначала, що вона є донькою ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 85 років в АДРЕСА_1 внаслідок захворювання - церебрального атеросклерозу з гіпертензією та атеросклеротичної хвороби серця. Проте отримати свідоцтво про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану вона не має змоги, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ встановленої форми для здійснення реєстрації смерті матері. Встановлення факту смерті в судовому порядку необхідно для отримання свідоцтва про смерть матері державного зразка та подальшого оформлення спадщини.

У зв'язку з наведеним, заявник просила суд встановити факт смерті ОСОБА_4, місце смерті - м. Донецьк, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, заявник подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.

Свої вимоги мотивувала тим, що на виконання ухвали суду про залишення заяви без руху 12 липня 2018 року вона долучила до матеріалів справи письмову відмову заінтересованої особи у проведені державної реєстрації смерті її матері, тому висновок суду відсутність такої відмови є безпідставним. Крім того, суд розглянув справи без належного повідомлення заявника.

Відзив заінтересованої особи на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, являється матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За довідкою № НОМЕР_1 від 27 липня 2016 року, ОСОБА_3, будучи громадянкою України та зареєстрованою АДРЕСА_2 взята на облік як внутрішньо переміщена особа.

Згідно свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_2, виданого 16 січня 2018 року Київським відділом записів актів громадянського стану м. Донецька державної реєстраційної палати Міністерства юстиції так званої «Донецької народної республіки», ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 85 років в м. Донецьку, про що 16 січня 2018 року складено актовий запис про смерть № 67.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів відмови Печерського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві у проведені державної реєстрації смерті ОСОБА_4, що зазначено в заяві як мета встановлення такого факту смерті.

Однак із таким висновком погодитися не можна.

За змістом частини 1 статті 4 та частини 1 статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України.

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_3 зазначала, що після смерті своєї матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року в АДРЕСА_1 внаслідок захворювання - церебрального атеросклерозу з гіпертензією та атеросклеротичної хвороби серця, вона не має змоги отримати свідоцтво про смерть державного зразка в органах державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ встановленої форми для здійснення реєстрації смерті.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року про залишення заяви без руху 12 липня 2018 року заявник, серед іншого, долучила до матеріалів справи оригінал письмової відмовиГоловного територіального управління юстиції у м. Києві у проведені державної реєстрації смерті ОСОБА_4 № 4458/16.08-123 від 10 липня 2018 року.

Вказана відмова мотивована тим, що для підтвердження факту смерті було пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Таким чином висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості поданої заяви з підстав відсутності документів про відмову органу реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті не відповідає наявним в матеріалах справи доказам та зроблений з порушення норм процесуального права.

Суд також не врахував того, що заяви про встановлення факту смерті, розглядаються в порядку окремого провадження, тому згідно положень статті 294 ЦПК України він був зобов'язаний вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи та з метою з'ясування обставин справи мав право за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Так, під час апеляційного перегляду справи встановлено, що у зв'язку з відмовою у проведені державної реєстрації смерті, заявник вимушена вирішувати це питання в судовому порядку.

Встановлення факту смерті ОСОБА_4їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть, яке буде визнаватися державою Україна, оскільки після смерті матері залишилось майно, яке вона бажає успадкувати.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», звернуто також увагу судів на те, що відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 257-1 ЦПК України 2004 року заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України може бути подана до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Водночас за змістом абзацу 2 частини 1 цієї статті заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України може бути подана за місцем проживання (перебування) заявника до суду за межами такої території України.

За змістом частини 1 статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Предметом доказування у справах даної категорії є не сама подія смерті, а її чітко визначений час, який повинен породжувати для заявника правові наслідки.

Перед тим, як звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті у певний час заявник зобов'язаний спочатку звернутися у орган державної реєстрації актів цивільного стану. Після одержання відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану у реєстрації події смерті заявник має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті особи в певний день.

Для встановлення факту смерті особи необхідні обставини, що свідчать про цю подію, а також про те, що заінтересована особа позбавлена можливості зареєструвати факт смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина у певний час за певних обставин.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до вказаного вище Інформаційного листа, питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документам, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини 2 статті 19 Конституції України, якою передбачено. що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ.

Як вбачається з копії лікарського свідоцтва про смерть № 83 від 15 січня 2018 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 85 років в АДРЕСА_1 внаслідок захворювання - церебрального атеросклерозу з гіпертензією та атеросклеротичної хвороби серця.

Дані обставини також підтверджуються копієюсвідоцтва про смерть серії № НОМЕР_2, виданого 16 січня 2018 року Київським відділом записів актів громадянського стану м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції так званої «Донецької народної республіки».

Крім того, факт смерті ОСОБА_4 у м. Донецьку саме ІНФОРМАЦІЯ_4 року підтверджується копією висновку про ненасильницьку смерть за місцем проживання, складеного працівником поліції м. Донецька так званої «Донецької народної республіки».

Враховуючи вищенаведені рішення європейського суду, вік ОСОБА_4 та важливість встановлення факту смерті матері для заявника, апеляційний суд вважає можливим прийняти до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена у вказаних письмових документах, які видані на непідконтрольній Україні території.

Отже, суд вважає, що факт смерті ОСОБА_4в певний час і в певному місці підтверджений.

За правилом частини 2 статті 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

У відповідності до положень статті 18 ЦПК України судові рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом.

Встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом державної реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті з підстав, що відсутні документи, які свідчать про смерть особи.

Відповідно до часини 1 статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту смерті має бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

Встановлення факту смерті ОСОБА_4, про встановлення якого просить заявник ОСОБА_3, має для неї юридичне значення, оскільки надає їй право для проведення державної реєстрації смерті на території України, яка контролюється державними органами, і отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку, для оформлення спадщини.

Згідно з пунктом 3.4. Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18 жовтня 2000 року № 52/5, судове рішення є підставою для реєстрації факту смерті особи, яка проводиться за місцем проживання заявника в державних органах запису актів цивільного стану.

Враховуючи наведене, висновок районного суду про неможливість встановити факт смерті є помилковим та таким, що не відповідає нормам процесуального права, які регулюють розгляд даного питання у порядку окремого провадження.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_3 про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Згідно із частиною 4 статті 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Аналогічна норма закріплена і у пункті 8 частини 1 статті 430 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

При цьому за частиною 7 статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_3 про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,уродженки села Спаське Устюменськогорайону Ленінградської області Російської Федерації, громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_4 року по АДРЕСА_1, у віці 85 років внаслідок захворювання - церебрального атеросклерозу з гіпертензією та атеросклеротичної хвороби серця.

Допустити негайне виконання рішення суду у порядку частини 4 статті 317 та пункту 8 частини 1 статті 430 ЦПК України в частині встановлення факту смерті.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко