Провадження № 2/161/979/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2019 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської областів складі:

головуючого судді Філюк Т.М.,

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку суброгації), -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ( в порядку суброгації).

Позов мотивує тим, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») та ОСОБА_4 (далі - страхувальник) було укладено договір комплексного добровільного страхування приватного майна, загальної цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, транспортного засобу та багажу, що ним перевозиться №RZ.003655 (далі Договір страхування), предметом якого є страхування в т.ч. автомобіля «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

05.12.2015 року в м. Луцьку по вул. Чорновола трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля «Renault Fluence», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2015 року (справа №161/19119/15-ц) відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу.

Транспортний засіб «Renault Fluence», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, було застраховано у ПрАТ «Український страховий стандарт» (поліс АІ918038).

ОСОБА_5 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про пошкодження транспортного засобу в звязку з ДТП, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору страхування.

Позивач на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування та виходячи зі звіту здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 6942,59 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 40183 від 03 березня 2016 року.

З огляду на зазначене, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулась до ПрАТ «Український страховий стандарт» (страхової компанії відповідача) із заявою про виплату страхового відшкодування, яка здійснила виплату відшкодування в межах ліміту в розмірі 5942,59 грн., проте зазначеної суми не достатньо для покриття всіх збитків позивача. На теперішній час несплаченою залишається різниця між реальними збитками та вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з у рахуванням зносу у розмірі 1000 грн.

З метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено претензію щодо виплати суми зазначеної різниці, однак станом на 04.12.2018 року вказана сума ОСОБА_2 не погашена.

З огляду на вищенаведене, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму в якості страхового відшкодування у розмірі 1000 грн. та 1762 грн. сплаченого судового збору.

Ухвалою суду від 18 січня 2019 року справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

13 лютого 2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що жодних претензій та вимог позивача ним не отримувалось, крім того на копіях рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи відсутній його підпис, а також відсутня і копія самої претензії, про яку зазначає позивач у позовній заяві. Звертає увагу на те, що оскільки страхова подія сталась 05 грудня 2015 року, а згідно ухвали суду позивач звернувся до суду з позовною заявою 10 грудня 2018 року, строк позовної давності щодо вимог про відшкодування сум страхового відшкодування у даному випадку пропущений.

В судове засідання представник позивача не зявився, подав на адресу суду заяву, в якій просив справу слухати за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити, не заперечував щодо постановлення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи наявні поштові повідомлення.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.10.2015 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_4 було укладено договір комплексного добровільного страхування приватного майна, загальної цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, транспортного засобу та багажу, що ним перевозиться №RZ.003655, предметом якого є страхування в т.ч. автомобіля «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_1. (а.с.48-52).

05.12.2015 року в м. Луцьку по вул. Чорновола трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля «Renault Fluence», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 (а.с.47).

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2015 року (справа №161/19119/15-ц) ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. (а.с.46).

У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вина відповідача у вчинені дорожньо-транспортної пригоди та залишення місця ДТП є встановленою та не підлягає доведенню.

З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2015 року ОСОБА_6 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про настання страхового випадку згідно Договору страхування (а.с.55-59).

У зв'язку з настанням страхового випадку, на виконання умов Договору страхування, страхового акту № UA15/L01/03 від 03.03.2016 року, розрахунку суми страхового відшкодування до страхового акту від 03.03.2016 року (а.с.53-54) та виходячи зі звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу від 12.12.2015 року (а.с.60-73), ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 6942,59 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 40183 від 03 березня 2016 року (а.с.58).

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Український страховий стандарт» (поліс АІ918038) (а.с.47).

Судом встановлено, що на підставі заяви ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про виплату страхового відшкодування, ПрАТ «Український страховий стандарт» здійснило виплату відшкодування в межах ліміту в розмірі 5942,59 грн. (а.с.59).

З огляду на наведене, сума залишку (різниця між реальними збитками та вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з у рахуванням зносу), який підлягає оплаті винуватцем дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 становить 1000 грн.(6942,59 грн. - 5942,59 грн.).

Згідно зі ст. 1 Закону «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Така ж позиція викладена у ст. 27 Закону України «Про страхування».

Відповідно до наведених положень, до страховика в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Перехід права вимоги від страхувальника до страховика за договором добровільного страхування є суброгацією.

Відповідно до ст. 980 Цивільного кодексу України та ст. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Таким чином, Цивільний кодекс України та Закон України «Про страхування» передбачає три види страхування, а саме особисте, майнове та страхування відповідальності. Виходячи із вищезазначеного, можливість застосування механізму суброгації обмежена рамками майнового страхування з урахуванням наведених приписів.

Відповідно п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому, регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Згідно розяснень викладених у постанові ОСОБА_7 Верховного Суду (пункти 68-74) від 04 липня 2018 року (справа №755/18006/15-ц) стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Із правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення з особи, винної у настанні страхового випадку, сум виплаченого страховою компанією страхового відшкодування, викладеного в постанові від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 вбачається, що у разі настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу у потерпілої особи виникає право або вимагати відшкодування шкоди від особи, винуватої в її заподіянні, або вимагати виплати страхового відшкодування від страхової компанії, з якою нею укладено договір добровільного страхування автомобіля. У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, винуватої у заподіянні шкоди (ст. 993 ЦК України). При цьому, перебіг позовної давності не змінюється і він обчислюється від дня настання страхового випадку (ч. 1 ст. 261, ст. 262 ЦК України).

Страхувальник, який отримав майнову шкоду, набув право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача.

Таким чином, у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора, а саме, страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» перейшло право вимоги до відповідача до ОСОБА_2 на підставі ст. 993 ЦК України - в порядку суброгації.

Крім цього, покликання відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки згідно матеріалів цивільної справи дорожньо-транспортна пригода сталась 05 грудня 2015 року, а ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулось до суду за допомогою засобів поштового звязку 04 грудня 2018 року, отже встановлений Законом строк звернення до суду не пропущений (а.с.78).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що розмір завданої шкоди у даному випадку перевищує ліміт відповідальності страховика ПрАТ «Український страховий стандарт», позовні вимоги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» щодо стягнення з ОСОБА_2 1000 грн. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (сума різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування) підлягають до задоволення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 993, 980 ЦК України, ст. ст. 4, 76, 77, 78, 79, 80, 81,141, 263,265,280,285,289, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» суму в якості страхового відшкодування в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) гривні судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (місцезнаходження: 04112, м.Київ, вул. Дегтярівська 62; ; МФО 300528).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: 45632, Волинська область, Луцький район, с.Зміїнець, вул.Набережна 36 Б; РНОКПП НОМЕР_3).

Дата складення повного тексту рішення 04 березня 2019 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду ОСОБА_8