КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1859/2019 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 лютого 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Кулішенка Ю.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Журби С.О.,

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» про захист прав споживача, визнання дій нечесною підприємницькою практикою та визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом. Свої вимоги що 27 серпня 2007 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/5644/74/11788, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновленої кредитної лінії з лімітом 63 945,00 доларів США, строком повернення 27.08.2027 року, за користування якими встановлено процентну ставку у розмірі 13 % річних. 10 лютого 2015 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено додаткову угоду №014/5644/74/11788/81-1-0-00/12746 до кредитного договору № 014/5644/74/11788 від 27.08.2007 року. Вважає, що вказана додаткова угода була укладена у порушення абз.3, ч.1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме надано споживчий кредит у іноземній валюті на території України.

Просив визнати дії банку нечесною підприємницькою практикою, а також визнати кредитний договір №014/5644/74/11788 від 27.08.2007 року зі змінами від 10.02.2015 року, згідно додаткової угоди №014/5644/74/11788/81-1-0-00/12746, недійсним з моменту укладання додаткової угоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та просив суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування зазначає, що додаткову угоду було укладено 10 лютого 2015 року в період коли діяла заборона надання ( отримання) кредитів в іноземній валюті. Також зазначає, що 10 лютого 2015 року між сторонами було укладено новий договір, а саме сторони домовились про нові зобов'язання, з'явились нові правовідносини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно, ст. 357 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 27 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/5644/74/11788 за умовами якого, банк надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 63 945 доларів США, строком повернення 27 серпня 2027 року, за користування якими, встановлено процентну ставку у розмірі 13 % річних (а.с 7 - 8).

10 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено додаткову угоду №014/5644/74/11788/81-1-0-00/12746 до кредитного договору № 014/5644/74/11788 від 27 серпня 2007 року ( а.с 9 - 12).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що оскільки при підписанні вказаного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача та інші умови.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладенням договору, що відповідає статтям 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтям 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до умов п. 1 додаткової угоди № 014/5644/74/11788/81-1-0-00/12476 від 10 лютого 2015 року сторони вирішили змінти умови кредитування позичальника за кредитним договором .

За умовами вказаної додаткової угоди кредит в сумі 63945,00 дол. США наданий згідно умов Кредитного договору на споживчі цілі вважається першим траншем кредиту.

Другий транш кредиту в сумі 1939546,13 гривено наадається на рефінансування заборгованості за 1-им траншем кредиту.

При укладені додаткової угоди сторони погодили дату остаточного погашення 1-го траншу кредиту - 27 серпня 2034 року, 2 -го траншу - 1939546,13 грн. - 11 листопада 2034 року.

Відповідно до вимог ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. В той же час, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кредитні кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії.

Стаття 2 вказаного закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до приписів цієї статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, а спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які забороняють банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентувати умови кредитування в іноземній валюті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пп.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 закону «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч.1 ст.11 закону «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною на час укладення додаткової угоди) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції в розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що під час укладення оспорюваного правочину діяла заборона на надання та отримання споживчих кредитів саме в іноземній валюті, але банки не було позбавлено права надати, а позичальників отримати споживчий кредит у гривнях із визначенням сум платежів за кредитом в еквіваленті іноземної валюти.

Разом з тим, з додаткової угоди укладеної 10 лютого 2015 року вбачається, що сторонами було змінено умови кредитного договору та отримано кошти в гривнях в розімірі 1939546,13 грн. для рефінансування заборгованості за першим траншем, а не в доларах США, як то зазначалось позивачем.

В той же час кредитний договір №014/5644/74/11788 про надання кредитних коштів в доларах США було укладено 27 серпня 2007 року відповіднодо правових приписів ч.1 ст.11 закону «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до п.12.4 Кредитного договору та додаткової угоди до Кредитного договору ( «Умови цієї Додаткової угоди зрозумілі Позичальнику, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими» ) свідчить про те, що всі умови спірних правочинів позивачу були цілком зрозумілі і він вважав їх справедливими по відношенню до себе.

Позивач, підписавши спірний кредитний договір та додаткову угоду до нього засвідчив те, що всі умови договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе в момент підписання.

Суд дійшов до правильного висновку, що оспорюваний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням оспорюваного кредитного договору без буд-яких застережень позивач підтвердив, що обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що вказані вище правочини є несправедливим до позивача, оскільки при підписанні договору та додаткової угоди позивач мав реальну можливість ознайомитись з його умовами і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від укладання такого договору.

Посилання позивача на те, що додаткову угоду до кредитного договору було укладено10 лютого 2015 року , коли надання ( отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється безпідставні.

Відповідно до вимог ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Принцип свободи договору є одним з основних принципів зобов'язальних правовідносин, сторони вправі припинити існуюче між ними зобов'язання за домовленістю. Укласти договір про припинення зобов'язання сторони можуть як до початку виконання зобов'язання, так і в процесі його виконання. Предметом домовленості може бути будь-яка діяльність сторін, зокрема передача відступного, прощення боргу тощо.

Одним із способів припинення зобов'язання за домовленістю сторін є новація зобов'язання або заміна первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами.

Новацію характеризують наступні ознаки: наявність взаємної згоди сторін щодо припинення дії попереднього зобов'язання та щодо умов нового зобов'язання; наявність умови про припинення попереднього зобов'язання; припинення всіх додаткових зобов'язань; виникнення між тими ж особами нового зобов'язання, яке, як правило, містить умову про інший предмет чи спосіб виконання. Так, наприклад, ст. 1053 ЦК встановлює, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Відповідно до умов додаткової угоди від 10 лютого 2015 року сторони вирішили змінити умови кредитування за кредитним договором від 17 серпня 2007 року, а не про припинення дії попереднього зобов'язання та щодо умов нового зобов'язання сторони не досягали.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: