Справа № 301/1824/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 301/1824/16-ц за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Іршавського районного суду від 13 лютого 2017 року, головуюча суддя Пітерських М.О.,-

встановив:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (зараз Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»)) заявою, датованою 26.08.2016, що надійшла до суду 16.09.2016, предявило зазначений позов до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 мотивуючи наступним. 01.02.2008 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», уклало із ОСОБА_2 кредитний договір № MKIWGA00007011, на підставі якого банк зобовязався надати позичальнику кредит у розмірі 26878,59 дол. США строком до 30.01.2015, а останній зобовязався повернути кошти у цей строк і сплатити проценти за користування кредитом.

Виконання зобовязань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_3, із яким банк уклав договір поруки.

Банк свої зобовязання виконав, тоді як позичальник свої порушив, на вимоги банку про погашення боргу боржники не відреагували. Заборгованість станом на 18.08.2016 склала 117977,76 дол. США, а саме: за кредитом 23402,30 дол. США, за відсотками 11311,48 дол. США, за комісією 358,34 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань 82905,64 дол. США.

Поряд із цим, кредитор управі вимагати лише частину боргу, тому належна до стягнення заборгованість визначається в сумі 35072,12 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/25,08 грн станом на 18.08.2016 складає 879608,77 грн, де заборгованість: за кредитом 23402,30 дол. США, за відсотками 11311,48 дол. США, за комісією 358,34 дол. США.

Посилаючись на ці обставини та на передбачене законом і договорами право солідарної вимоги боргу, банк просив стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 01.02.2008 № MKIWGA00007011 у сумі 35072,12 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/25,08 грн станом на 18.08.2016 становить 879608,77 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом 23402,30 дол. США, за відсотками 11311,48 дол. США, за комісією за користування кредитом 358,34 дол. США, судові витрати просив покласти на відповідачів, а також просив повернути надмірно сплачений судовий збір у сумі 30785,80 грн.

Рішенням Іршавського районного суду від 13.02.2017 позов задоволено частково:

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01.02.2008 № MKIWGA00007011 у сумі 35072,12 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/25,08 грн станом на 18.08.2016 є еквівалентом 879608,77 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом 23402,30 дол. США (еквівалент 586929,68 грн), за відсотками 11311,48 дол. США (еквівалент 283691,92 грн), за комісією за користування кредитом 358,34 дол. США (еквівалент 8987,17 грн);

у решті позовних вимог відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 13194,14 грн судових витрат;

повернуто ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 30785,80 грн, сплачений на р/р 0104, МФО 812016, , згідно платіжного доручення № ВО903В117V від 03.03.2016.

Задовольняючи вимоги, предявлені до позичальника ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості та доведеності.

Відмовляючи в позові, предявленому до поручителя ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та ґрунтувався на тому, що позивач не надав оригіналу договору поруки, який би був укладений із цим відповідачем, і такий оригінал в архіві банку відсутній, тоді як відповідач заперечує факт укладення договору на тих умовах, що відображені в наявній у справі копії документа, зокрема, щодо припинення поруки після закінчення семи років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тож позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження умов укладеного договору поруки щодо строку дії цього договору. Крім того, оскільки в договорі поруки строк, по спливу якого вона припиняється, не встановлений, застосуванню підлягає загальне правило частини 4 статті 559 ЦК України щодо припинення поруки, якщо протягом шести місяців від дня настання строку основного зобовязання кредитор не предявить вимогу до поручителя, а кредитор предявив таку вимогу більш ніж через сім років з дня останнього погашення заборгованості позичальником.

АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило рішення суду в частині відмови в позові, предявленому до поручителя ОСОБА_3, як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.

Висновок суду щодо відсутності доказів укладення договору поруки не ґрунтується на законі, позаяк такий договір був укладений, при цьому, були дотримані відповідні вимоги закону щодо форми, змісту договору та вільно була досягнута згода сторін щодо умов договору. Договір поруки не був визнаний припиненим чи недійсним, підстав для такого визнання немає.

Договір підписаний обома сторонами у розділі, де містяться відповідні реквізити сторін (в кінці тексту договору). Законодавством не передбачено необхідності підписання (парафування, візування) сторонами кожної сторінки договору поруки, відсутність таких підписів не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним, неукладеним. Наявність чи відсутність такого візування не має правового значення для встановлення факту укладання договору.

Суд дійшов помилкового висновку про відсутність у договорі строку, після якого порука припиняється, через відсутність підпису поручителя на аркуші, де зафіксований п. 12 договору, що ним передбачений семирічний з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором строк для припинення поруки. Кредитним договором кінцевим строком повернення кредиту встановлено 30.01.2015 і цей строк не змінювався, тому банк предявив позов у межах строку дії поруки.

Суд не врахував принципів змагальності цивільного процесу, недоведеності поручителем його тверджень щодо змісту договору поруки та відсутності зобовязань перед банком, тоді як банк належними і допустимими доказами довів наявність договірних зобовязань, порушення їх позичальником, розмір боргу і ці обставини не були спростовані.

Таким чином, вимоги банку законні, а з урахуванням чинності договору поруки борг підлягає стягненню з обох боржників солідарно.

Позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути борг з відповідачів солідарно.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, зокрема, що:

оригінал договору поруки попри витребування його судом за клопотанням саме сторони поручителя, як це й передбачає процесуальний закон для дослідження оригіналу письмового доказу, так і не був наданий позивачем, тож не було доведено відповідну підставу позову, тим часом, обовязок доказування підстави позову лежить на позивачеві;

ставити питання про недійсність договору поруки відповідач не має можливості саме через відсутність оригіналу договору, що, зокрема, унеможливлює проведення відповідної судової експертизи;

внаслідок припинення позичальником платежів за договором банк на захист свого порушеного права двічі звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 (у 2009 році і у 2014 році), але обидва рази рух позовів припинявся з процесуальних підстав;

до поруки в даному випадку мали б застосовуватися правила ст. 559 ч. 4 ЦК України щодо шестимісячного строку дії поруки від дня настання строку виконання основного зобовязання чи його частини, однак, перший аркуш ксерокопії договору поруки не містить підписів сторін (на відміну від кредитного договору), що свідчить про недійсність договору, а також про підроблення банком договору, який у 2008 році поручитель підписував без вказівки в ньому на строки чи терміни дії поруки;

крім того, умови п. 11 договору поруки щодо його дії до повного виконання боржником своїх зобовязань не є встановленим строком припинення дії поруки, а з урахування строку дії кредитного договору до 30.01.2015 письмова вимога була предявлена банком поручителю більш ніж через рік після настання строку виконання основного зобовязання, що теж вказує на припинення поруки.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2017 апеляційну скаргу позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено, рішення Іршавського районного суду від 13.02.2017 змінено, резолютивну частину рішення викладено в такій редакції:

позов задовольнити;

стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк»» заборгованість за кредитним договором № MKIWGA00007011 від 01.02.2008 на загальну суму 35072,12 дол. США, з яких: 23402,30 дол. США заборгованість за кредитом, 11311,48 дол. США заборгованість по відсотках, і 358,34 дол. США комісії;

стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк»» по 13853,84 грн у відшкодування судового збору.

Постановою Верховного Суду від 17.12.2018 касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5, задоволено частково, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Закарпатського апеляційного суду. Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив із того, що під час апеляційного розгляду справи були порушені норми цивільного процесуального закону щодо повідомлення ОСОБА_3 про час і місце розгляду справи, що мало наслідком порушення прав сторони на участь у судовому розгляді та на належний захист своєї правової позиції у спорі.

У відзиві на апеляційну скаргу банку, що надійшов до початку нового апеляційного розгляду справи, ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5, підтримав свою позицію щодо необґрунтованості скарги та необхідності залишення ухваленого щодо нього судом першої інстанції рішення без змін. Відповідач наголошує на відсутності доказів щодо умов договору поруки. Поряд із цим, зазначає, зокрема, що порука і в разі, якщо припустити належність відповідного доказу, є припиненою, оскільки, по-перше, 16.10.2008 банк в односторонньому порядку підвищив відсоткову ставку за кредитним договором з 12% річних до 15,12% річних, по-друге, вимогою від 10.02.2016 банк змінив строк виконання основного зобовязання на 01.03.2016, а вимогу до поручителя предявив по спливу шестимісячного строку дії поруки.

Заслухавши доповідь судді, відхиливши повторне клопотання представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи як необґрунтоване та бездоказове з таких мотивів: для відкладення розгляду справи втретє немає підстав, оскільки у попередньому засіданні судовий розгляд був відкладений за клопотанням цього ж представника через перебування його у відпустці, розгляд справи був призначений з урахуванням часу закінчення відпустки; участь представника у розгляді іншої справи в Мукачівському міськрайонному суді, призначеному на 11-30 к.ч. 06.03.2019, не може розглядатися як перешкода для участі представника у справі в апеляційному суді, призначеній на 10-00 к.ч. 06.03.2019 після відкладення за його ж клопотанням; банк є юридичною особою, здатною забезпечити своє належне представництво у цивільному процесі не лише участю в такому представника ОСОБА_6, врахувавши, що сторона на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами і повинна діяти добросовісно, не зловживаючи ними, а позиція кредитора викладена письмово, розглянувши відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність учасників процесу, які не зявилися в судове засідання, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухваленого щодо відповідача ОСОБА_3, у межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині вирішення позову стосовно відповідача ОСОБА_2 і бере до уваги відповідні повязані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції (ст.ст. 12, 13, ст. 367 ч.ч. 1, 6 чинної редакції ЦПК України, що за змістом узгоджується з положеннями ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1 редакції цього Кодексу, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України стосовно кредитних зобовязань і поруки в редакції, чинній на час їх виникнення.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 541, 543, 549, 550, 553, 554, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, цивільні права та обовязки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобовязаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, за відповідних умов достроково, включно зі штрафними санкціями з боржника і поручителя, які відповідають перед кредитором як солідарні боржники; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Згідно із нормами ст. 559 ч.ч. 1, 4 ЦК України, порука припиняється: із припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 57-61 і ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 відповідних редакцій ЦПК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Встановлено, що за кредитним договором від 01.02.2008 № MKIWGA00007011 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відкрило ОСОБА_2 непоновлювану кредитну лінію на суму 26878,59 дол. США на такі цілі: 25000,00 дол. США на споживчі цілі, 1878,59 дол. США на сплату страхових платежів у випадках і в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 договору, на строк по 30.01.2015 зі сплатою за користування коштами 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент його надання, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2. договору, належний з позичальника щомісячний платіж був визначений у розмірі 450,10 дол. США, період сплати з 10 по 15 число кожного місяця (п. 8.1.) (а.с. 12-14, 18, 20, 21, 211-215 т. 1). Договором сторони також визначили, що:

при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми заборгованого, але не менше 1,00 грн за кожен день прострочення, у випадку, якщо кредит надається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати (п.п. 5.1., 8.4.);

терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків…, винагороди, неустойки… встановлюються сторонами тривалістю 5 років (п. 5.5.).

Позичальник порушив свої зобовязання і спричинив виникнення боргу, що його станом на 18.08.2016 кредитор визначив у сумі 117977,76 дол. США, а саме: за кредитом 23402,30 дол. США, за відсотками 11311,48 дол. США, за комісією 358,34 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань 82905,64 дол. США, при цьому, до стягнення предявив суму 35072,12 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/25,08 грн станом на 18.08.2016 становить 879608,77 грн, і складається із визначеної станом на 31.01.2015 (наступний день після закінчення строку дії кредитного договору) у наведених вище сумах заборгованості за кредитом, відсотками та комісією, не предявивши до стягнення вищевказану пеню (а.с. 4-7 т. 1).

Рух коштів підтверджується, окрім розрахунку боргу, й отриманими на стадії розгляду справи судом першої інстанції банківськими виписками, з яких убачається, зокрема, що останній за часом платіж у касу банку позичальник здійснив 24.06.2009, коли вніс 500,00 дол. США, що були скеровані на погашення заборгованості за кредитом (а.с. 168-171, 194-197 т. 1 та ін.). Після цього платежу позичальник не вносив коштів до каси банку, а 01.06.2011 і 22.06.2011 мали місце внутрішньобанківські перекази коштів між рахунками на 4,44 і 5,55 дол. США відповідно, за якими кошти списувалися у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором і які не можуть розглядатися як вчинювані саме позичальником дії, спрямовані на погашення боргу.

З розрахунку боргу вбачається також, що з 01.02.2008 по 14.10.2008 банк нараховував відсотки за користування кредитом за ставкою 12% річних, як це передбачено кредитним договором, а з 16.10.2008 по 31.01.2015 за ставкою 15,12% річних. У справі немає даних про укладання банком додаткової угоди з позичальником про збільшення відсоткової ставки за кредитом чи будь-яке інше документальне оформлення такого збільшення з відповідної дати та в порядку і з підстав, передбачених законом чи договором, зокрема, шляхом надсилання відповідного обґрунтованого письмового повідомлення позичальнику (п. 2.3.1. кредитного договору).

Предявляючи до позичальника ОСОБА_2 і поручителя ОСОБА_3 позов про солідарне стягнення боргу, банк ґрунтувався як на кредитному договорі, так і на договорі поруки № MKIWGA00007011, укладеному в м. Іршаві 01.02.2008 із ОСОБА_3 На а.с. 15 т. 1 знаходиться засвідчена банком ксерокопія договору поруки на одному аркуші, підписи сторін договору містяться в кінці тексту договору на звороті цього аркуша, від імені кредитора договір підписано керуючим Іршавським відділенням 07 філії «Закарпатське РУ» ЗАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 та посвідчено печаткою цього відділення банку. За умовами договору поруки, зокрема:

поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник (п. 2);

у випадку невиконання боржником зобовязань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 4);

у випадку невиконання боржником будь-якого зобовязання…, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного(их) зобовязання(-ь); поручитель зобовязаний виконати зобовязання, зазначені у письмовій вимозі…, на протязі 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги… (п.п. 5, 6);

цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором (п. 11);

порука за цим договором припиняється після закінчення 7-ми років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (п. 12):

пункт 16 договору відображає конкретні умови кредитного договору, за виконання позичальником яких поручається поручитель, зокрема, за сплату відсотків за кредитом за ставкою 1% на місяць.

Преамбула договору та пункти з 1-го по 15-й містяться на першій сторінці договору (на лицьовій стороні аркуша), перша сторінка договору поруки не містить підписів сторін.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення поручителя про підвищення з 16.10.2008 відсоткової ставки за кредитним договором до 15,12% річних та про згоду поручителя на таку зміну основного зобовязання і, відповідно, на збільшення свого обсягу відповідальності.

У справі міститься письмове повідомлення банку від 10.02.2016 № 30.1.0.0/2-8021DNH0S247, адресоване позичальнику ОСОБА_2 і поручителю ОСОБА_3 із вимогою у 5-ти денний строк з дня його отримання погасити заборгованість за кредитним договором у сумі 107982,20 дол. США, що було направлене їм 15.02.2016 рекомендованими листами (ОСОБА_3 поштовим відправленням № 409) (а.с. 9-11 т. 1), однак, доказів їх отримання адресатами у справі немає.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував по суті проти задоволення предявлених до нього вимог остаточно з наступних підстав, а також заявив про застосування позовної давності (а.с. 49-54, 115-117, 120-122, 135-138, 233-237 т. 1):

він не отримував вищевказаного повідомлення банку та поштового відправлення № 409;

перша сторінка договору поруки (лицьова сторона а.с. 15 т. 1) не містить підписів кредитора та позичальника на відміну від саме в такий спосіб підписаного сторонами кредитного договору, що свідчить про недійсність правочину;

вочевидь банк підробив першу сторінку договору поруки, незаконно вписав туди строк дії поруки щоб не пропустити преклюзивний строк для звернення до суду;

у договорах «ПриватБанку» за 2008-2009 рр. взагалі були відсутні пункти, які б передбачали строк припинення поруки, внесення до договору поруки пункту про строк дії поруки (п. 12 договору) обумовлене практикою розгляду відповідних справ Верховним Судом України;

у договорі не встановлено строку, після спливу якого порука припиняється, оскільки умова п. 11 договору про його дію до повного виконання боржником його зобовязань не є встановленим строком припинення поруки;

у звязку з цим необхідно було оглянути оригінал договору поруки, однак, оригінал договору банком не був наданий;

за таких умов, діє правило ст. 559 ч. 4 ЦК України щодо припинення поруки, якщо у шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобовязання кредитор не предявив вимогу до поручителя, і беручи до уваги, що кредитний договір діяв до 30.01.2015, а письмова вимога поручителю була направлена більш ніж через рік після настання строку виконання основного зобовязання, поруку слід вважати припиненою;

заборгованість за кредитним договором розрахована невірно і повинна бути меншою, оскільки відповідачі здійснювали платежі на погашення боргу, але у розрахунку відсутня інформація про ці оплати, бо відсутня графа «поступило оплати від позичальника», тому банком не доведені розмір і період заборгованості;

банк не надав доказів видачі кредиту, позаяк у справі немає відповідних видаткових документів, а видача кредитних коштів не відображена і в обороті за відповідним банківським рахунком;

дії банку щодо нарахування комісії (винагороди за надання фінансового інструменту) суперечать законодавству щодо захисту прав споживачів, зокрема, йдеться про відсутність вказівки на послуги, за які нараховується комісія, та про незаконне нарахування комісії як компенсації сукупних послуг банку за рахунок боржника;

умова договору про 5-ти річну позовну давність не підлягає застосуванню, оскільки відповідно до формулювання пункту 5.5. кредитного договору йдеться про «терміни позовної давності», тоді як такого правового інституту не існує, а позовна давність є «строком» (ст. 256 ЦК України), тому вимоги ст. 259 ЦК України не були дотримані, крім того, у справі немає доказів про те, що поручитель підписався під умовою кредитного договору про збільшення позовної давності і в договорі поруки про це теж не зазначено, тому збільшення тривалості позовної давності може поширюватися лише на позичальника;

останній платіж за кредитом був здійснений ОСОБА_2 ще 24.06.2009, тому право на позов і право на предявлення вимоги до поручителя виникло у банку ще в червні 2009 року, тоді як позов був предявлений до суду більш ніж через сім років після спливу позовної давності та після спливу шестимісячного строку, встановленого ст. 559 ч. 4 ЦК України, що є порушенням права на справедливий суд і принципу правової визначеності, інші дрібні платежі (01.06.2011 і 22.06.2011) не можуть вважатися погашенням кредиту позичальником, оскільки кошти були списані банком з інших рахунків;

зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Ухвалою Іршавського районного суду від 22.11.2016 задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 про витребування доказів, витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк», серед іншого, оригінали кредитного договору від 01.02.2008 № MKIWGA00007011 і договору поруки від 01.02.2008 № MKIWGA00007011 (а.с. 125-126 т. 1). На виконання ухвали банк надіслав суду оригінал кредитного договору від 01.02.2008 № MKIWGA00007011 (а.с. 211-215 т. 1), водночас листом від 10.01.2017 № 20.1.0.0.0/7-20161130/4923 повідомив, що «оригінал договору поруки в архівах банку не знайдено» (а.с. 190-191, 201 т. 1).

За змістом положень ЦК України щодо укладання договору поруки:

правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 202 ч. 1, ст. 203 ч.ч. 3, 4);

договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 626 ч. 1, ст. 627);

зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ч. 1);

за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником; порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі (ст. 553 ч.ч. 1, 2);

у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ч.ч. 1, 2);

договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; строк дії поруки, порядок її припинення є істотними умовами договору (ст. 559, ст. 638 ч. 1);

договір поруки укладається в письмовій формі, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 639 ч.ч. 1, 2).

Таким чином, договір поруки повинен бути укладений у письмовій формі за наслідками досягнення сторонами згоди щодо його умов і має бути підписаний сторонами. Закон не містить вимоги щодо необхідності підписання (візування) сторонами всіх його сторінок (аркушів), підписання сторонами договору в кінці його тексту є достатнім для виконання відповідної вимоги закону та для чинності договору. Посилання на аналогію із порядком підписання аркушів наявного в справі кредитного договору на підтвердження доводів про необхідність такого ж підписання договору поруки не можна визнати обґрунтованим. Як кредитор, так і поручитель визнають факт укладення договору поруки як такий, поза тим, порука є одним із видів забезпечення виконання зобовязання позичальником і однією з необхідних для укладання кредитного договору умов.

Поряд із цим, виник спір щодо конкретних істотних умов договору поруки, а саме щодо строку дії поруки, моменту її припинення. Сторона відповідача ОСОБА_3 заперечила достовірність наданого позивачем письмового доказу копії договору поруки, стверджувала про фальшивість доказу та зажадала надання суду оригіналу письмового доказу. Сторона на власний розсуд обирає лінію захисту від позову, правову позицію в справі, а заява про надання для огляду оригіналу письмового доказу відповідає нормам ст.ст. 10, 11, 57-60, 64 та іншим положенням ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017 (аналогічні норми ст.ст. 12, 13, 76-81, 95 чинної з 15.12.2017 редакції ЦПК України), спрямована на повне, всебічне і обєктивне зясування обставин справи.

Спосіб захисту порушеного права обирає позивач, який ініціює спір. Право кредитора на предявлення відповідних вимог, зокрема, щодо стягнення боргу з солідарних боржників, не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обовязку предявити позов із належних, реальних фактичних і правових підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. Згідно зі ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 і ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України, суд першої інстанції розглядає справу за позовом, предявленим із зазначених у ньому підстав і в межах заявлених вимог, апеляційний суд переглядає справу та перевіряє законність рішення суду першої інстанції за тими самим правилами.

Договір поруки від 01.02.2008 № MKIWGA00007011 є підставою для предявлення кредитором вимоги до ОСОБА_3 про солідарне із позичальником ОСОБА_2 стягнення боргу. Обовязком саме позивача є доведення цієї підстави позову: факту наявності такого договору і погоджених сторонами його умов. Передбачається, що особа, яка ініціювала позов на підставі певних документів, має і може представити суду оригінали таких документів. Слід також враховувати, що спір виник із кредитних правовідносин, у яких споживач фінансових послуг є більш слабким субєктом порівняно з фінансово-кредитною установою (зокрема, п. 3.2. рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), договір поруки є однією з умов укладання кредитного договору та породжує цивільно-правову відповідальність поручителя за кредитним договором поряд із позичальником і в силу вищенаведених норм закону та положень ст. 8 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 4 абз. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» обовязок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий поручителю, покладається на кредитора. Обовязком банку, який має відповідний архів документів, здійснює встановленим порядком діловодство, є ведення кредитної справи, зберігання оригіналів кредитного договору та належних до нього забезпечувальних договорів, які є правовою підставою для руху коштів за кредитним договором, надання документів на відповідну вимогу. Відповідач ОСОБА_3 вживав передбачених процесуальним законом заходів з метою належного доведення своїх заперечень стосовно змісту договору поруки, отримати оригінал договору не видалось можливим з незалежних від нього причин.

За приписами ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції:

ст. 64: письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1); письмові докази, як правило, подаються в оригіналі; якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ч. 2);

ст. 185 ч. 2: у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів;

ст. 159 ч. 1: суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі;

ст. 212: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (ч. 3).

Редакція ЦПК України, що підлягає застосуванню на час апеляційного розгляду справи, встановлює:

ст. 95: письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1); письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. 2); учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу; учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч. 5); якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу; якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 6);

ст. 79: достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи;

ст. 80: достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1); питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2);

ст. 83: у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів (ч. 11);

ст. 89: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (ч. 2).

Отже, у разі виникнення спору щодо достовірності певного письмового доказу, поданого в копії, зокрема, спору щодо змісту, умов договору поруки, фальшивості письмового доказу, єдиним належним процесуальним способом розвязання такого спору, усунення відповідних сумнівів є огляд, дослідження оригіналу письмового доказу. За відсутності оригіналу письмового доказу не може братися до уваги і факт засвідчення копії такого доказу, позаяк порівняння копії з оригіналом неможливе. Беручи до уваги, що оригінал договору поруки від 01.02.2008 № MKIWGA00007011 в архіві банку відсутній і не був наданий суду, слід констатувати, що враховуючи визнання обома сторонами факту укладання договору поруки, може бути визнано встановленим лише те, що сторони договір поруки укладали і такий факт сам по собі мав місце.

Водночас попри визнання цього факту на підставі заяв сторін, дійсні умови, на яких був укладений договір, дійсне волевиявлення сторін не можна вважати зясованими, встановленими та підтвердженими відповідним належним засобом доказування оригіналом письмового договору. Позивач доказів щодо цього не надав, оскільки за встановлених обставин копію договору не можна вважати належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом щодо умов договору. На час розгляду справи судом не видається можливим установленим порядком безспірно зясувати умови, на яких був укладений договір поруки, передусім щодо строку дії поруки, моменту її припинення. Інші обставини, що випливають з умов договору поруки, є похідними.

Понад те, апеляційний суд звертає увагу на певні суттєві суперечності у наявному в копії змісті договору поруки, а також між кредитним договором та цим змістом договору поруки у контексті встановлення договором поруки саме солідарної, в однаковому обсязі відповідальності позичальника і поручителя перед кредитором, та відсутності в договорі вказівки на субсидіарну відповідальність поручителя: договір поруки одночасно передбачає його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором і припинення поруки після закінчення 7-ми років з дня настання терміну повернення кредиту, що створює певну правову невизначеність; кредитний договір передбачає 5-ти річну позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, тоді як договір поруки у п. 12 повязує момент припинення поруки із закінченням 7-ми років з дня настання терміну повернення кредиту, тобто, поза межами позовної давності, що, поза іншим, ставить позичальника і поручителя в нерівні умови перед кредитором. Наведені обставини додатково ставлять під обґрунтований сумнів зміст договору поруки.

Беручи до уваги наявні в справі дані про звернення банку 22.09.2009 із позовом ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу за кредитним договором та 12.11.2014 до ОСОБА_2 й інших із позовом про виселення, де перший позов ухвалою Іршавського районного суду від 11.01.2010 був залишений без розгляду, а другий був 17.11.2014 судом повернутий (а.с. 37-39 т. 2), апеляційний суд з метою використання можливостей перевірити доводи сторін щодо змісту договору поруки вживав заходів для отримання відповідних матеріалів з суду першої інстанції (а.с. 136 т. 2). Однак, листом від 04.02.2019 № 1274/19 Іршавський районний суд повідомив, що цивільні справи № 2-104/2010 і № 301/2815/14 надіслати неможливо через їх знищення пожежею, яка сталася в приміщенні суду в ніч на 20.02.2016 (а.с. 157 т. 2).

Відтак, позовна вимога, предявлена до поручителя ОСОБА_3, ґрунтується на недопустимому в доказуванні припущенні кредитора стосовно умов договору поруки, зокрема, щодо строку дії поруки, моменту її припинення, що є достатньою підставою для висновку про безпідставність та недоведеність вимоги. Відповідний висновок суду першої інстанції вірний, узгоджується з вимогами закону, обставинами справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку. Доводи апеляції цього висновку не спростовують. Наведене є достатнім для залишення на підставі ст. 375 ЦПК України апеляції позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

За відсутності доказів щодо відповідних умов договору поруки, міркування суду стосовно строку дії поруки та повязування його з моментом предявлення позову є зайвими, що, втім, на правильність по суті та законність рішення суду не впливає. Водночас правильним є висновок суду про те, що за недоведеності іншого, окрім як передбаченого частиною 4 статті 559 ЦК України, строку предявлення вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, у відповідних правовідносинах може враховуватися тільки цей преклюзивний шестимісячний строк, пропуск кредитором якого припиняє поруку і унеможливлює задоволення вимоги до поручителя. Апеляційний суд зауважує, що останній за часом платіж на погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2 здійснив 24.06.2009, після чого припинив сплачувати за договором і перебіг позовної давності та строку предявлення вимоги до поручителя для кредитора розпочався з 16.07.2009, останнім днем строку дії кредитного договору є 30.01.2015, позов же був предявлений до поручителя лише у вересні 2016 року.

Зважаючи на встановлене, доводи відповідача ОСОБА_3 щодо пропущення, на думку сторони, позивачем позовної давності стосовно предявленого до стягнення боргу не впливають на правильний висновок суду про необхідність відмови в позові, поданому до цього відповідача, за його безпідставністю та недоведеністю. У відносинах із цим відповідачем мають значення передусім факт укладення договору поруки та її умови, недоведеність відповідних обставин виключає можливість задоволення позову з підстав, що випливають із договору поруки, тоді як внаслідок спливу позовної давності щодо відповідних вимог може бути відмовлено в позові, який є обґрунтованим і доведеним по суті, але був предявлений із пропущенням позовної давності, про застосування якої заявила сторона (ст. 257, ст. 261 ч. 1, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України). Так само, не впливають на вказаний висновок суду твердження сторони цього відповідача про невірний, на думку сторони, розрахунок боргу, ненадання кредитних коштів, які не ґрунтуються на відповідних доказах, та інші доводи.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд констатує, що з тих підстав, з яких позов був предявлений до поручителя ОСОБА_3, він не був доведений, належні підстави для покладання на поручителя цивільно-правової відповідальності за порушення кредитного зобовязання позичальником ОСОБА_2 не встановлені.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а ухвалене щодо відповідача ОСОБА_3 рішення Іршавського районного суду від 13 лютого 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 6 березня 2019 року.

Судді