Справа № 463/3639/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/718/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представників ТзОВ ВП «Координата» - ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою відповідальністю Вирибниче підприємство «Координата» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче Підприємство «Координата» про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

28 липня 2015 року ОСОБА_6звернулася до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала, остаточно просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство «Координата» на її користь станом на 13 листопада 2017 року заборгованість в розмірі 155 694,44 грн. (за мінусом податків та зборів), з яких сума виплати компенсації за невикористані відпустки становить 21 182,91 грн., сума середнього заробітку для виплати за час затримки виплати компенсації 114 011,53 грн., сума моральної шкоди 20 500,00 грн.

Позов мотивувала тим, що у період з 04 січня 2005 року по 24 грудня 2014 року працювала на посаді головного бухгалтера ТзОВ ВП «Координата».

24 грудня 2014 року була звільнена з посади.

В порушення вимог ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у день звільнення позивача відповідачем не було здійснено їй виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки за весь період роботи з 04 січня 2006 року по 24 грудня 2014 року, що становить з урахуванням положень колективного договору щодо терміну відпустки 28 днів 199 дні. У звязку з чим 01 червня 2015 року скерувала письмову заяву директору ТзОВ ВП «Координата» ОСОБА_7 з вимогою виплатити їй компенсацію за невикористані відпустки, однак жодної відповіді та компенсації не отримала.

Оскільки вищевказану компенсацію позивачу виплачено не було у день звільнення, то відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач має право також на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що за період з 25 грудня 2014 року по 13 листопада 2017 року становить 114 011,53 грн.

Діями відповідача позивачу заподіяно моральних страждань, які позивач оцінювала 20 500,00 грн.

Просила позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничого Підприємства «Координата» (, місцезнаходження: м.Львів-Винники, вул.Винниченка, 14) на користь ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2. Лінкольна, 6/138) середній заробіток за час затримки у розрахунку в розмірі 14 131 (чотирнадцять тисяч сто тридцять один) грн. 00 коп. та 5280 (п'ять тисяч двісті вісімдесят) грн. 00 коп. невиплаченої компенсації за невикористані відпустки.

В стягненні моральної шкоди відмовлено.

В решті вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_2 та ТзОВ «Координата»

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що вона нібито пропустила 3-х місячний строк по ст. 117 КЗпП Україн , та в даному випадку підлягає до застосування положення ст. 233 КЗпП України є безпідставним, оскільки ч.2 ст. 233 КЗпП чітко передбачено, що «уразі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Також, звертає увагу на те, що вона подала суду першої інстанції розрахунок про стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки на суму 21 182,91 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати у розрахунку в розмірі 114 011,53 грн., а всього 135 194,44 грн.

Кількість днів за невикористані відпустки становить 199 днів ( за період роботи з 04 січня 2005 р. по 24 грудня 2014 р. та за мінусом частини використаних днів відпусток) . Для розрахунку середнього заробітку вона використала індивідуальні відомості про застраховану особу із Пенсійного фонду України за 2014 рік, де сума зарплати за січень-лютий (коли підприємство працювало) за 37 календарних днів, за мінусом святкових, склала 4 876,24 грн., а середньоденний заробіток для виплати компенсації складає 131,79 грн., адже в 2014 році решту часу підприємство не працювало .

Вважає, що несвоєчасна виплата компенсації обчислюється терміном з 25 грудня 2014 р. по 06 квітня 2018 р. і становить 1 228 днів помножених на 131,79 грн., що дорівнює 161 838,12 грн. . А за мінусом податків (161 838,12 х 18 % = 29 130,86) - 132 707,26 грн.

Просить змінити рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 березня 2018 року та стягнути з ТзОВ ВП «Координата» на її користь 21 182,91 грн. компенсації за невикористані відпустки та 132 707,26 грн. середнього заробітку за час затримки виплати у розрахунку за період з 25 грудня 2014 р. по 06 травня 2018 р., а разом 153 890,17 гривень.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Координата» посилається на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано наступні обставини, що згідно останніх змін до позовної заяви ОСОБА_2 стверджувала, що їй не надавалась відпустка протягом 2006 - 2014 років загальною кількістю 199 дні. Такі твердження позивача є голослівними і не підтверджені жодними доказами про те, що у вказаний період ОСОБА_2 не була у відпустці.

Товариством з обмеженою відповідальністю Вирибниче підприємство «Координата»було подано суду першої інстанції докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 у вказаний період перебувала у відпустці, однак такі судом не було взято до уваги.

Також вважає, що вимога ОСОБА_2 про оплату їй компенсації за відпустки терміном 199 дні є безпідставною, оскільки 63 дні вона перебувала у відпустці.

Також, звертає увагу суду на те, що нарахуванням, виплатою відпускних, а також подачею даних до Пенсійного фонду займалась саме ОСОБА_2, яка обіймала на той час посаду головного бухгалтера.

Позивач неправильно вирахувала і середньоденний заробіток, занизивши кількість робочих днів. З розрахунку позивача слідує, що у січні-лютому 2014 року було 37 робочих днів, в той час коли у вказаний період був 41 робочий день. За таких обставин, суму зарплати за 2 вказані місяці (4876,24 грн. така сума визнавалась позивачем) слід розділити на 41 робочий день і середньоденна заробітна плата склала суму у розмірі 118,9 грн. (4876,24 грн.:41 день), а не 131,79 грн., як вирахувала позивач.

Також, зазначає, що ОСОБА_2 постійно змінювала позовні вимоги та надавала вигадані нарахування суми середньоденного заробітку. Так, при подачі позову 28 липня 2015 року ОСОБА_2 вказала, що середньоденний заробіток складає 125,02 грн.

При зміні позовних вимог 10 листопада 2017 року ОСОБА_2 подала розрахунок згідно якого середньоденний заробіток складав вже 131,79 грн.

Таким чином, при невикористаних 136 днях відпустки і середньоденній зарплаті у розмірі 118,9 грн. компенсація за невикористані відпустки, якщо виходити із того, як це рахує ОСОБА_2, складає - 16170,4 грн. (118,9 х 136), з яких слід відрахувати 22% необхідних платежів та зборів. А отже загальна сума компенсації за невикористані відпустки, за варіантом підрахунку ОСОБА_2 може складати тільки 12 612,9 грн., а не 21182,91 грн., як твердить позивач.

Однак, якщо узяти інший - правильний і вірний - варіант розрахунку, який розраховується по формулі (пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 р.) уся зарплата за рік ділиться на 355 календарних дні і множиться на кількість днів відпустки (дані з індивідуальних відомостей Пенсійного фонду, наданих позивачкою).

Так, у 2006 році зарплата за 12 місяців склала 6750 грн., які слід розділити на 355 днів та помножити на 28 (6750:355x28 = 532,39 грн. ) Відтак, загальна сума компенсації за відпустки навіть тривалістю 28 днів щорічно і за період з 2006 по 2014 рік може складати 8848,36 грн.

Покликається на те, що розмір невиплачених коштів за відпускними складає 5280,36 грн., то розмір середнього заробітку за час затримки слід зменшити в 4,01 рази. Отже, якщо загальна сума середнього заробітку за час затримки складає 56665,36 грн., то у випадку спору щодо суми належних виплат і їх зменшення у 4,01 рази, загальна сума середнього заробітку за час затримки може складати тільки 14131,01 грн. (56665,36 : 4,01).

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2018 року повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання своєї апеляційної скарги та на заперечення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Вирибниче підприємство «Координата», пояснення представників ТзОВ ВП «Координата» - ОСОБА_4, ОСОБА_5 в підтримання своєї апеляційної скарги та на заперечення апеляційної скарги ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю Вирибниче підприємство «Координата» відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 у період з 04 січня 2005 року по 24 грудня 2014 року працювала на посаді головного бухгалтера ТзОВ ВП «Координата».

24 грудня 2014 року була звільнена з посади, що стверджується даними трудової книжки позивача, копія якої долучена до матеріалів справи.

У відповідності до положень ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В день звільнення позивача відповідачем не була виплачена компенсація за невикористані дні відпустки. На момент ухвалення оскаржуваного рішення такі виплати не були здійснені відповідачем в користь позивача.

Як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.23 Постанови від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

У відповідності до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 6-2405цс15, згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У випадку встановлення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. ОСОБА_7 по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Як убачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір, щодо розміру невиплачених коштів (грошова компенсація за невикористану відпустку) які мали бути виплачені при звільненні ОСОБА_2

Позивач стверджувала, що їй не надавалась відпустка протягом 2006 - 2014 років загальною кількістю 199 дні, однак її твердження частково спростовуються долученими до матеріалів справи фотокопіями наступних документів:

письмова заява ОСОБА_2 від 01 червня 2011 року, наказ директора ТзОВ «Координата» №5-к від 01 червня 2011 року про надання ОСОБА_2 чергової відпустки з 01 червня 2011 року на 28 календарних дні;

письмова заява ОСОБА_2 від 25 серпня 2006 року, наказ директора ТзОВ «Координата» №13-к від 28 серпня 2006 року про надання ОСОБА_2 чергової відпустки з 28 серпня 2006 року на 21 календарний день;

письмова заява ОСОБА_2 від 10 серпня 2009 року, наказ директора ТзОВ «Координата» №9-к від 10 серпня 2009 року про надання ОСОБА_2 чергової відпустки з 10 серпня 2009 року на 14 календарних дні.

Наведене свідчить, що у період з 2006 р. по 2014 рік ОСОБА_2 зверталась з письмовими заявами про надання їй чергових відпусток і такі відпустки їй надавалась терміном на 63 дні.

Таким чином, вимога ОСОБА_2 про оплату їй компенсації за відпустки терміном 199 дні не знайшла свого підтвердження в суді, оскільки встановлено, що 63 дні вона перебувала у відпустці.

Отже, визначаючи загальну суму компенсації за відпустки слід виходити з того, що у 2006 році зарплата ОСОБА_2 за 12 місяців становить 6750 гривень, які слід розділити на 355 днів та помножити на 28 (6750: 355x28 = 532,39 грн);

в 2007 році - 10050: 355x28 = 792,68 грн.;

в 2008 році - 10550:355x28=832,11 грн.;

в 2009 році - 9860:355x28=777,69 грн.;

в 2010 році - 15600:355x28=1230,42 грн.

в 2011 році- 16362:355x28= 1290,52 грн.

в 2012 році - 18600:355x28= 1467,04 грн.

в 2013 році - 19536,57:355x28= 1540,91 грн.

в 2014 році - 4876,24:355x28 = 384,6 грн.

З даного розрахунку слід виключити 21 день за 2006 рік,14 днів за 2009 рік та 28 днів за 2011 рік. Отже, заборгованість за невикористану відпустку у 2006 році складала (6750:335 х 7) = 133,9 гривень, за 2009 рік (9860:355х14)=388,85 гривень, а за 2011 рік =0 грн.

А з урахуванням того, що ОСОБА_2 у вказаний період у 2006,2009,2011 роках перебувала у відпустці терміном 63 дні, то загальна сума компенсації за невикористану відпустку за 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012, 2013, 2014 роки складає (133,09+792,68+832,11+388,85+1230,42+1467,04+1540,91+384,60) 6769,7 гривень (8848,36 -399,3 (за 2006 рік) 388,85 грн (за 2009 рік) 1290,52 грн (за 2011 рік))), а з урахуванням обов»язкових зборів і платежів 5280,36 гривень (6769,7 22%).

Також встановлено, що заробітна плата позивача за січень і лютий 2014 року становить 4876,24 грн., кількість робочих днів в цей період становила 41 день, в зв»язку з чим середньоденна заробітна плата в цей період становила 118,9 грн.

Слід зазначити, що з березня 2014 року підприємство відповідач, фактично не працювало, а заробітна плата не нараховувалася.

Окрім цього, за весь час затримки виплачується середній заробіток тільки у випадку відсутності спору про розмір невиплаченої суми або якщо суд встановив, що позивач вірно обрахував невиплачену суму.

Оскільки беззаперечно встановлено, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо суми невиплачених платежів і сума є значно меншою (понад у 4 рази) згідно розрахунків відповідача, то розмір середнього заробітку за час затримки суд першої інстанції обґрунтовано зменшив у 4,01 рази (21182,91 грн. та 5280,36 грн.).

Такий висновок суду узгоджується із висновком Верховного Суду України у справі №6-259цс17 від 13 березня 2017 року, де зазначено наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. ОСОБА_7 по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Суд першої інстанції, здійснюючи розрахунок загальної суми середнього заробітку за час затримки, обґрунтовано застосував принцип співмірності, в зв»язку з чим дійшов по суті правильного висновку, що сума компенсації за невикористані відпустки яку належить сплатити ТзоВ «Координата» на користь ОСОБА_2 становить - 5280 гривень, а середній заробіток за затримку розрахунку - 14131,00 гривень.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який дійшов висновку, що загальна сума середнього заробітку за час затримки може становити 14 131,01 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди від 31.03.1995 року № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

У п 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237(1) КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Слід зазначити, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, в чому полягає заподіяна їй моральна шкода, з яких міркувань вона виходила визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, в зв»язку з цим, суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою відповідальністю Вирибниче підприємство «Координата» залишити без задоволення

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_8