Придніпровський районний суд м.Черкаси
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого - судді: Казидуб О.Г.

при секретарі: Зайцевій О. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на професійну правничу допомогу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (18016, АДРЕСА_1) звернувся до Придніпровського районного суду з позовом до ПАТ «Азот» (18014, м. Черкаси, вул. Г. Холодного Яру, буд. 72, код ЄДРППОУ 00203826) про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на професійну правничу допомогу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він 15.05.2015 року на підставі наказу № 45-к від 08.05.2015 року був прийнятий машиністом крану дільниці навантажувально-розвантажувальних робіт цеху складського господарства у ПАТ «Азот», що підтверджується записами у відомостях про роботу трудової книжки.

28 квітня 2017 року він був звільнений із займаної посади машиніста крана на підставі наказу № 453-ВК від 25.04.2017 року при припинення трудового договору за ст.. 38 КЗаП за власним бажанням. Зазначає, що в день його звільнення ПАТ «Азот» не здійснив з ним належні розрахунки при звільненні, а саме, не виплатив заробітну плату.

Також зазначає, що у звязку з невиплатою заробітної плати при звільненні. Він змушений був звернутися до адвоката за правовою допомогою для звернення до суду. На підставі договору про надання правничої допомоги від 20.09.2018 року ним було сплачено адвокату 1700,00 грн.

А тому, просить суд стягнути з ПАТ «Азот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05. 2017 року по 18.12.2018 року в сумі 70065,79 грн., заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за лютий, березень, квітень 2017 року в сумі 7006,86 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1700, 00 грн.

Позивач ОСОБА_2 надав заву про слухання справи без його участі, також вказав, що позов підтримує та просить його задоволити. Також вказав, що просить суд стягнути судові витрати.

Представник відповідача ПАТ «Азот» в судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі. Про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Надали суду відзив на позовну заяву.

Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом № 453-ВК від 28.04.2017 ОСОБА_1 звільнено з ПАТ «Азот» на підставі ст.. 38 КЗпП України.

В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, ПАТ «Азот», у день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати.

Як вказав позивач у своїй позовній заяві, на момент звернення до суду із вказаним позовом, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена. Крім того, на час розгляду справи, відповідачем не спростована інформація позивача щодо нездійснення з ним розрахунку по заробітній платі.

Як вбачається з довідки № 543 від 27.09.2018 року, виданої керівником ПАТ «Азот», заборгованість підприємства по заробітній платі перед ОСОБА_1 станом на 26.09.2018 року складає: за лютий 2017 року 884 грн. 22 коп., за березень 2017 року 2166 грн. 65 коп., за квітень 2017 року 3955 грн. 99 коп. Загальна сума заборгованості 7006 грн. 86 коп.

На вимоги здійснити виплату заробітної плати відповідач повідомляв, що у нього відсутні кошти для проведення розрахунку, що підтверджено і відзивом на позов.

Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Азот» () не ліквідоване.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків.

Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України).

Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 18.12.2018) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що заборгованість по зарплаті позивачу не виплачена.

При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України).

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).

Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій.

При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено і вини ОСОБА_1, як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Слід зазначити, що, як вказав ВСУ у постанові від 11.10.2017р. по справі № 6-1638цс17, - у разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом пятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2017 по 18.12.2018 (в межах позовних вимог) суд виходить з наступного:

згідно із даними довідки ПАТ «Азот» № 544 від 27.09.2018 розмір заробітної плати ОСОБА_1за два місяці, які передували звільненню, становить: за лютий 2017 року 3474,52 грн., вересень 2017 року 3720,48 грн. Загальна сума заборгованості 7195,0 грн. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 171 грн. 31 коп.

За період з 03.10.2017 по 07.02.2019 (в межах позовних вимог) час затримки становить 409 робочих днів, а саме: травень 2017 року - 20 днів; червень 2017 року 20 днів; липень 2017 року 21 день; серпень 2017 року 22 дня; вересень 2017 року 21 день; жовтень 2017 року 20 днів; листопад 2017 року 22 дня; грудень 2017 року 20 днів; січень 2018 року 21 день; лютий 2018 року 20 днів; березень 2018 року 21 день; квітень 2018 року 20 днів; травень 2018 року 20 днів; червень 2018 року 20 днів; липень 2018 22 днів; серпень 2018 року 22 дня; вересень 2018 року 20 днів; жовтень 2018 року 22 дня; листопад 2018 року 22дня; грудень 2018 12 днів. А всього 409 днів.

При визначенні кількості робочих днів суд виходить із пятиденного робочого тижня ОСОБА_1 та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214. А тому, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2017 по 18.12.2018 становить 70065 грн. 79 коп. (із розрахунку 171 грн. 31 коп. х 409 робочих днів).

Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, як на думку суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів, передбачених законодавством України. В даному випадку, посилання представника відповідача, викладені у відзиві про необхідність застосування такого відрахування, суперечать нормам законодавства.

Відносно витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 1700 грн. 00коп., суд зазначає наступне:

статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл вказаної категорії судових витрат є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення позивачем таких витрат.

До позовної заяви позивачем долучено лише витяг з договору про надання правової допомоги від 20.09.2018р., який містить лише право адвоката подачі до суду позовної заяви, доповнень до позовної заяви, зустрічної позовної заяви та інших документів, необхідних для виконання доручення, право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, доручених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають аід час судового розгляду і заперечення проти клопотання, доводів і міркувань інших осіб, знайомитись з протоколом судового засідання, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення і ухвали суду, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом. Також, долучено квитанцію № б/н від 20.09.2018 року про отримання від ОСОБА_1 коштів в сумі 1700 грн. за консультацію, подання адвокатського запиту та складання позовної заяви, а також, опис робіт виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проте, до матеріалів справи позивачем та його представником адвокатом ОСОБА_3 не долучено жодних належних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт тощо).

За відсутності належних доказів здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд позбавлений можливості здійснити розподіл судових витрат в цій частині, а тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Азот» слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у сумі 704грн. 80 коп., що сплачений при подачі позову за квитанцією від 23 січня 2019 року.

Також, згідно ст..141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Азот» слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 4, 47, 94, 115-117, 232, 233, 238 КЗпП України, правовими позиціями ВСУ, рішенням КСУ від 15 жовтня 2013 року № 9- рп/2013, ст.ст. 4, 5, 19, 76-82, 141, 258, 259, 263-265, 267, 279, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на професійну правничу допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Азот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 7006 грн. 86 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 01.05.2017 по 18.12.2018 в сумі 70065 грн. 79 коп. без відрахування при виплаті податків, зборів та обовязкових платежів, передбачених законодавством України.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Азот» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Азот» на користь держави судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Черкаської області.

Повний текст судового рішення складений 06 березня 2019 року.

Головуючий: ОСОБА_4