Постанова

Іменем України

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 753/9772/16

провадження № 61-25438св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Перша Київська державна нотаріальна контора,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката Боряк Галини Юріївни на постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання права на частку у спільній сумісній власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що в період з 27 серпня 1983 року до 30 березня 2004 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_8, від якого має доньку ОСОБА_5 Під час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3. Вказане нерухоме майно є об'єктами спільної сумісної власності подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла. Спадкоємцем майна померлої є донька ОСОБА_8 - ОСОБА_5, яка не визнає його права на частку у спільній сумісній власності. ОСОБА_5 має намір оформити право на спадщину на все спірне майно. 26 січня 2016 року він звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину вказаного вище майна, однак отримав відмову. Під час спільного проживання з ОСОБА_8 вони разом користувалися спірним нерухомим майном за усною домовленістю, між ними ніколи не виникало спорів з цього приводу і вона ніколи не оспорювала його права на цю спільну сумісну власність. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Леонтюк Л. К. від 26 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірне майно було придбано після розірвання шлюбу в період окремого проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_8, тому не є спільною сумісною власністю подружжя. На час звернення до суду з цим позовом спливла позовна давність, перебіг якої почався у 2002 році, коли ОСОБА_8 була придбана остання нерухомість.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - Мамася М. О. задоволено. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (колишня вулиця Урицького) в місті Києві.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права на частку у спільній сумісній власності подружжя є необґрунтованим, оскільки відповідачами не спростовано належними і допустимими доказами ту обставину, що майно, яке було придбано під час шлюбу, належало до спільної сумісної власності подружжя. Висновки місцевого суду, що позивач повинен був дізнатися про своє порушене право, починаючи з 2002 року, є помилковими, оскільки відсутні докази невизнання права ОСОБА_4 на частку у спірному майні з часу набуття його у власність.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2018 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності, за заявою ОСОБА_5, яка подана представником ОСОБА_11, про перегляд рішення Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у зв'язку з неоднаковим застосуванням судами касаційної інстанції положень статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України і статей 57, 60 Сімейного кодексу України.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року заяву ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Ухвалено додаткове рішення у справі. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 14 469 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. При ухваленні зазначеного судового рішення апеляційним судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат, тому є підстави для ухвалення додаткового рішення. Цивільно-правовий спір фактично виник та був предметом судового розгляду саме між позивачем та відповідачем ОСОБА_5, при цьому ОСОБА_6, який відмовився від будь-яких майнових прав на спадкове майно, місцевим судом було безпідставно притягнуто до участі у справі як відповідача, тому судові витрати підлягають стягненню саме з ОСОБА_5

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У травні 2018 року представника ОСОБА_5 - адвокат Боряк Г. Ю. подала касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і відмовити позивачу у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що судовий спір виник у зв'язку з бездіяльністю самого позивача, який за життя спадкодавця не заявив своїх прав на її майно і не здійснив дій для реєстрації свого права власності. Тому позивач повинен нести судові витрати, які виникли внаслідок його неправильних дій.

У серпні 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат Мамась М. О. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що дії позивача у цій справі були спрямовані на захист свого порушеного права, яке не визнавалося ОСОБА_5, що встановлено судовим рішенням про задоволення позову, яке набрало законної сили.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду міста Києва.

18 липня 2018 року справа № 753/9772/16 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спірних квартир.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, рішення апеляційного суду складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема розподілу судових витрат.

Встановлено, що під час ухвалення рішення від 09 лютого 2017 року апеляційний суд не вирішив питання про розподіл судових витрат.

При поданні позову до суду ОСОБА_4 було сплачено судовий збір в розмірі 6 890 грн, а за подання апеляційної скарги - 7 579 грн, всього 14 469 грн.

Сума сплаченого позивачем судового збору відповідала ставкам, передбаченим Законом України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_4 до суду з позовом та апеляційною скаргою.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У січні 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат Мамась М. О. звернувся до Апеляційного суду міста Києва із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення, оскільки цим судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судові витрати підлягають покладенню в повному обсязі на позивача, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій, не заслуговують на увагу, оскільки дії позивача у цій справі були спрямовані на захист свого порушеного права, яке не визнавалося ОСОБА_5, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 401, частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо клопотання представника ОСОБА_5 - адвоката Боряк Г. Ю. про зупинення виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року.

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСОБА_5 - адвоката Боряк Г. Ю. про зупинення виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року до закінчення касаційного провадження. Клопотання мотивоване тим, що приватним виконавцем Корольовим М. А. відкрито виконавче провадження № 57822293 щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судового збору в сумі 14 469 грн. Враховуючи, що судове рішення, на підставі якого проводиться стягнення, на даний час оскаржується і остаточний результат невідомий, заявник вважає, що буде доцільним зупинити виконання цього рішення і припинити примусове стягнення з ОСОБА_5 грошових коштів.

У задоволенні клопотання слід відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.

Частиною першою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи, що цією постановою касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Боряк Г. Ю. на постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, клопотання представника ОСОБА_5 - адвоката Боряк Г.Ю. про зупинення виконання судового рішення апеляційного суду не підлягає задоволенню.

Керуючись частиною восьмою статті 394, частиною першою статті 436, статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Боряк Галини Юріївни залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 рокузалишити без змін.

В задоволенні клопотання представника ОСОБА_5 - адвоката Боряк Галини Юріївни про зупинення виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов