Справа № 654/4138/18
Провадження №2/654/346/2019
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Голопристанський районний суд Херсонської області
в складі: головуючого - судді Сіянка В. М.
за участю секретаря Петришак В.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку заочного розгляду в залі суду м. Гола Пристань Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Софістікейт» про визнання недійсним договору доручення №С0301 та застосування наслідків недійсності правочину, -
Крім цього, позивач вважає, що укладена угода містить елементи фінансового лізингу, оскільки має місце фінансова послуга, яку надає ПП «Софістікейт», а умови договору відповідають ст.. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». В зв'язку з тим, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою, яка повинна надаватись лише після отримання відповідної ліцензії то даний договір може бути також визнаний недійсним з підстав недотримання відповідачем вимог ст.. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.. 227 ЦК України.
Також позивач вважає, що укладений договір містить елементи різних договорів (в тому числі договору лізингу) тобто відноситься до змішаних, а тому в силу ст.. 628, 799, 220 ЦК України та згідно постанови ВСУ від 16.12.2015 р. у справі №6-2766цс15, повинен був бути посвідчений нотаріально, чого дотримано не було, а відтак дана угода є нікчемною.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, відзив не подавав.
На підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим розглянути позов у відсутності відповідача та за згодою представника позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 223, 280 ЦПК України.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2018 року приватне підприємство «Софістікейт» в особі директора ОСОБА_3 уклало з фізичною особою ОСОБА_1 договір доручення №С0301.
Предметом спору в даній справі є правомірність укладеного між сторонами вищевказаного правочину.
Згідно ч.1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 обумовлено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно предмету договору, ПП «Софістікейт» (повірений) уповноважений діяти від імені та в інтересах ОСОБА_1 (довірителя) та зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим Договором, на території України юридичні дії, щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаних із сприянням Довірителю в укладанні ним та/або від його імені, договорів поставки, купівлі-продажу або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб LADA Largus, на найбільш вигідних умовах.
Отже, правовідносини, що склалися між сторонами регулюються главою 68 ЦК України.
Так, відповідно до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Відповідно до п.1.3 договору, сторонами було погоджено, що вартість автомобіля становить 376004,00 грн. та може бути більшою, але не більше ніж на 20% від вказаної суми.
Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 2 частини першої, частині шостій статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях особи, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Оскільки позивачем згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України не було доведено, що представником ПП «Софістікейт» йому було повідомлено меншу вартість автомобіля та він був уведений в оману щодо дійсної вартості транспортного засобу, суд не вбачає підстав, передбачених ст.. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст.. 230 ЦК України для визнання договору недійсним.
Згідно ч.1 ст. 1002 ЦК України, повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.
Даючи оцінку цим доводам позивача, суд враховує нижченаведені норми закону та умови укладеного між сторонами правочину, згідно яких вбачається наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Зокрема ОСОБА_1 в позовній заяві посилався на п. 10, 12, 13 ч.3 вищевказаного Закону, за яким несправедливими є умови: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Аналізуючи договір доручення №С0301 вцілому, суд вважає за необхідне зазначити, що зміст його умов є невеликим (всього три аркуші), виконаний одинаковим, досить прийнятним для вивчення шрифтом, без будь-яких переходів до більш меншого (скритих умов), є чітким та зрозумілим, а отже не підлягає двозначному тлумаченню. І з огляду на це, суд приходить до висновку, що позивач мав змогу та був зобов'язаний детально ознайомитися з правочином, зокрема щодо реальної вартості автомобіля, розміру винагороди відповідача та інших істотних умов, перед його підписанням.
Крім цього, відповідно до 1008 ЦК України, договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного від договору.
Розділом 4 укладної угоди передбачено порядок та наслідки дострокового припинення договору, як за ініціативою повіреного так і за ініціативою довірителя.
Зокрема в п. 4.2 визначено право довірителя відмовитися від договору в односторонньому порядку шляхом направлення рекомендованою поштою на адресу повіреного відповідного листа. У випадку відмови довірителя протягом трьох днів з моменту укладення, повірений повертає 50% від сплаченої винагороди та всі сплачені на виконання п. 1.3 даного договору кошти.
Отже, ОСОБА_1, навіть у випадку неналежного ознайомлення з умовами договору безпосередньо перед підписанням, мав змогу протягом трьох днів відмовитися від договору, що зобов'язувало б ПП «Софістікейт» повернути йому 1/2 частину сплаченої винагороди. Однак своїм правом не скористався, про що свідчить відсутність в матеріалах справи доказів направлення відповідного листа відповідачу.
Що стосується несправедливо високого, на думку позивача, розміру винагороди, то тут суд бере до уваги положення ст.. 627, 628 ЦК України, за якими, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а отже підписавши договір, ОСОБА_1 погодився на запропонований позивачем розмір винагороди його послуг. При цьому, позивачу варто відрізняти винагороду, як чистий дохід відповідача від витрат понесених на виконання умов договору, які підлягають компенсації за рахунок ОСОБА_1 згідно наданих йому Актів.
Таким чином, проаналізувавши умови спірного договору, суд не вбачає підстав вважати викладені у ньому умови несправедливими чи двозначними, оскільки з цих умов зрозуміло та чітко викладено права та обов'язки сторін у справі.
Виходячи з цього, суд не погоджується з позицією позивача щодо віднесення спірного правочину до змішаних, який включає в себе умови договору лізингу, а тому вважає безпідставним посилання на недотримання вимог закону при його укладенні про нотаріальне посвідчення та відсутність ліцензії у ПП «Софістікейт», що свідчило б про його нікчемність та оспорюваність з підстав ст. 220, 227 ЦК України.
На підставі зазначеного та керуючись ст. ст.12, 81, 89, 141, 200, 206, 263-265, 280-282, 284, 354-355 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного підприємства «Софістікейт» про визнання недійсним договору доручення №С0301 та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.
Повне судове рішення складено 01 березня 2019р.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Голопристанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. М. Сіянко