КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року

м. Київ

справа № 380/1313/18

провадження № 22-ц/824/4258/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

заявник - Білоцерківський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги

стягувач - ОСОБА_1

боржник - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Тетіївського районного суду Київської області від 13 грудня 2018 року у складі судді Косович Т.П.

у цивільній справі за клопотанням Білоцерківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Мадонського районного суду Латвійської Республіки №С23082115 від 26 травня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року Білоцерківський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі заступника начальника відділу представництва Ліщук І.В. звернувся до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду.

В обґрунтування вимог зазначав, що рішенням Мадонського районного суду Латвійської Республіки від 26 травня 2016 року у справі №С23082115 позов ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 щодо стягнення аліментів було задоволено. Відповідно до вказаного рішення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5, дочки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_7 до 18 травня 2016 року - щомісяця у розмірі 25% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної заробітної плати, а з 19 травня 2016 року - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної заробітної плати. Рішенням ухвалено розпочати стягнення аліментів з 29 вересня 2015 року та до досягнення повноліття кожним з дітей.

Звертав увагу на те, що вказане рішення іноземного суду набрало законної сили та підлягає виконанню на території України на підставі Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, укладеної у 2007 році в м. Гаазі та ратифікованої Законом України № 26-VII від 11 січня 2013 року.

Вказував на те, що оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконує свої зобов'язання по сплаті аліментів, ОСОБА_1 просила суд задовольнити клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Мадонського районного суду Латвійської Республіки в Україні про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дітей: дочки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5, дочки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_7 - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної заробітної плати, та стягнути заборгованість по сплаті аліментів, що виникла за період з 25 вересня 2015 року по 08 серпня 2017 року у загальному розмірі 7 596,26 євро.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13 грудня 2018 року клопотання задоволено.

Визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Мадонського районного суду Латвійської Республіки №С23082115 від 26 травня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у такому розмірі: на утримання дочки ОСОБА_4 - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної заробітної плати, на утримання сина ОСОБА_5 - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної заробітної плати, на утримання ОСОБА_6 - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної заробітної плати, на утримання сина ОСОБА_7 - до 18 травня 2016 року - щомісяця у розмірі 25% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної заробітної плати, а з 19 травня 2016 року - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної заробітної плати.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 596,26 євро заборгованості зі сплати аліментів за період з 25 вересня 2015 року по 08 серпня 2017 року, що в перерахунку за курсом НБУ становило 239 670,36 грн.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 23 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та залишити клопотання про визнання та надання дозволу на виконання іноземного рішення суду без розгляду.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги його заперечення на клопотання та не дослідив надані докази, а саме, квитанції про часткову сплату аліментів.

Окрім того, зазначає, що клопотання та документи, додані до нього, не оформлені відповідно до вимог, передбачених главою 1 Розділу ІХ ЦПК України, а тому уважає, що таке клопотання підлягає залишенню без розгляду на підставі частини четвертої статті 466 ЦПК України.

15 лютого 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Білоцерківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі заступника начальника відділу представництва Ліщук І.В., в якому остання просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2

28 лютого 2019 року на адресу апеляційного суду надійшли заперечення ОСОБА_2 на відзив на апеляційну скаргу, де заявником зазначається, що у доданих ним квитанціях про сплату аліментів не вказано період, за який здійснювалася оплата, а відтак, на його думку, суми платежів за цими квитанціями мали враховуватись судом для зменшення загальної заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів з початку їх нарахування.

ОСОБА_2 в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник заявника у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи клопотання про визнання та надання дозволу на виконання іноземного рішення суду, місцевий суд виходив з того, що воно є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону. Уважаючи клопотання таким, що підлягає задоволенню, суд першої інстанції також задовольнив і вимогу про стягнення заборгованості по сплаті аліментів.

Проте, колегія не погоджується в повній мірі з вищезазначеним висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що рішенням Мадонського районного суду Латвійської Республіки № С23082115 від 26 травня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 щодо стягнення аліментів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у такому розмірі: на утримання дочки ОСОБА_4 - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної місячної зарплати; на утримання сина ОСОБА_5 - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної місячної зарплати; на утримання дочки ОСОБА_6 - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної місячної зарплати; на утримання сина ОСОБА_7 - щомісяця у розмірі 25% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної місячної зарплати, а з 19 травня 2016 року - щомісяця у розмірі 30% від визначеної у Латвійській Республіці мінімальної місячної зарплати. Стягнення розпочато з 29 вересня 2015 року (копія рішення з перекладом - а.с. 5-18).

Відповідно до підтвердження про належне повідомлення, відповідач Олександр Бабін був належним чином повідомлений про актуальний процес судочинства та про можливості бути заслуханим 22.02.2016 року, а також про прийняття рішення та про можливості його заперечити або оскаржити 11.10.2016 року (а.с.23-24).

Рішення іноземного суду набуло чинності 01 листопада 2016 року (а.с. 19-20) та було вручено відповідачу Тетіївським районним судом Київської області 11 жовтня 2016 року, про що свідчить копія ухвали суду від 11 жовтня 2016 року та підтвердження про вручення документа (а.с.37, 39).

У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 добровільно рішення не виконував, ОСОБА_1 звернулася із заявою про визнання та надання дозволу на примусове виконання даного рішення на території України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 9 Конституції України та статтею 3 ЦПК України передбачено, що міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України є складовою частиною цивільного судочинства України. При цьому, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 грудня 1999 року розгляд судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами-учасницями відповідних міжнародних договорів. При цьому належить виходити також із загальних правил про те, що міжнародні договори про правову допомогу поширюються лише на суб'єкти держав-учасниць та що за наявності між учасниками багатосторонніх договорів ще й договорів двосторонніх або спеціальних угод з питань правової допомоги мають застосовуватися відповідні норми тих договорів і угод, що набрали чинності пізніше.

Суди повинні з'ясовувати наявність міжнародних договорів про взаємне надання правової допомоги між Україною і державою, про визнання й виконання рішення суду чи арбітражу якої надійшло клопотання.

У даний час є чинними, зокрема, такі міжнародні договори з цього питання, які уклала Україна або до яких вона приєдналась: Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладена державами-членами Співдружності Незалежних Держав у м. Мінську 22 січня 1993 р. (далі - мінська Конвенція), а також у правовідносинах між Україною та Латвійською Республікою діє «Договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах», який підписано 23 травня 1995 року та ратифіковано Законом N 452/95-ВР від 22 листопада 1995 року (далі - Міжнародний договір від 1995 року), за умовами якого, надаючи важливе значення розвиткові співробітництва в галузі надання правової допомоги у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, Україна та Латвійська Республіка домовились, зокрема, про надання взаємної правової допомоги у цивільних, сімейних справах, в тому числі визнання та виконання судових рішень, вручення та пересилання документів.

Відповідно до статті 20 Міжнародного договору від 1995 року якщо даний договір не встановлює іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні, сімейні та трудові справи, якщо відповідач має на її території місце проживання. За позовами до юридичних осіб суди компетентні, якщо на території даної Договірної Сторони знаходиться орган управління, представництво або філія юридичної особи.

Частиною другою статті 29 вказаного Договору встановлено, що у справах про стягнення коштів на утримання в сімейних справах компетентні суди тієї Договірної Сторони, на території якої проживає стягувач.

Статтями 47-48 Міжнародного договору від 1995 року передбачено, що розгляд клопотання про дозвіл виконання входить до компетенції судів Договірної Сторони, на території якої повинно бути здійснене виконання. Порядок виконання регулюється законодавством договірної сторони, на території якої повинно бути здійснене виконання.

Згідно статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

В п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» зазначено, що розгляд судами клопотань про визнання і виконання рішень іноземних судів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами учасницями відповідних міжнародних договорів. Клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Відповідно до частини першої статті 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Статтею 463 ЦПК України встановлено, що рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред'явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Відповідно до статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Визнання рішень судів Латвійської Республіки на території України проводиться також на підставі Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання від 23.11.2007 року, ратифікованої Законом України № 26-VII від 11.01.2013 року (далі - Конвенція).

Статтею 20 Конвенції передбачено, що рішення, винесене в одній Договірній державі («держава походження»), визнається та виконується в інших Договірних державах, якщо: кредитор мав звичайне місце проживання в державі походження на момент, коли провадження було розпочато; рішення виніс орган, що здійснював юрисдикцію у справі про особистий стан чи батьківську відповідальність, якщо ця юрисдикція не ґрунтувалася тільки на громадянстві однієї зі сторін.

Таким чином, оскільки рішення Мадонського районного суду Латвійської Республіки № С23082115 від 26 травня 2016 року набрало законної сили, строк пред'явлення його до виконання не закінчився, в матеріалах справи містяться докази повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи іноземним судом та вручення йому копії цього рішення, підстав для відмови у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, визначених ст. 468 ЦПК України, судом не встановлено, тому колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначене клопотання підлягає задоволенню, а рішення Мадонського районного суду Латвійської Республіки № С23082115 від 26 травня 2016 року - визнанню та примусовому виконанню на території України.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 проти задоволення клопотання не заперечував, проте просив суд відстрочити на 10 років визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду, посилаючись на те, що не має матеріальної змоги сплачувати аліменти в призначеному судом розмірі.

Вирішуючи дане клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що відстрочення визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду не входить до компетенції суду у відповідності до цивільного процесуального законодавства України, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Як убачається зі змісту клопотання про визнання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, Білоцерківським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів та подано розрахунок такої заборгованості за період з 25.09.2015 року по 08.08.2017 року в сумі 7 596,26 євро (а.с. 41-43).

Разом з тим, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Таким чином, з матеріалів справи убачається, що рішення Мадонського районного суду Латвійської республіки до виконання не пред'являлося, а тому не виконувалося, отже питання про стягнення заборгованості по сплаті аліментів має вирішуватись після пред'явлення виконавчого листа про виконання рішення про стягнення аліментів до виконання виконавцем, а у разі наявності спору щодо розміру такої заборгованості - судом.

Ураховуючи викладене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції на вищевказані вимоги закону уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів.

Отже, при розгляді справи, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій не встановлено правових підстав для відмови у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Мадонського районного суду Латвійської республіки від 26 травня 2016 року про стягнення аліментів відповідно до законодавства України.

Таким чином, судом першої інстанції в повному обсязі досліджені матеріали справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права в частині визнання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, а тому в цій частині ухвала підлягає залишенню без змін. Проте, помилковість висновків суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості зі сплати аліментів призвели до постановлення незаконної в цій частині ухвали, а тому в частині вирішення питання про стягнення заборгованості по сплаті аліментів ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що до клопотання не було долучено належних доказів, передбачених цивільно-процесуальним законодавством не знайшло свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а посилання на невірно зазначену дату ухвалення та набрання чинності рішенням іноземного суду не заслуговують на увагу суду у зв'язку із наступним.

У перекладі Підтвердження про виконання постанови суду в країні походження дійсно зазначено: «дата постанови: 26.05.2006» та «дата набуття постановою чинності: 01.11.2006».

Разом з тим, в матеріалах справи також міститься даний документ латвійською мовою, з якого убачається, що «дата постанови - 26.05.2016», дата набрання нею чинності - 01.11.2016, а оскільки розуміння арабських цифр, у даному випадку дат, не потребують спеціальних знань, зокрема, знання латвійської мови, тому така інформація є доступною та зрозумілою для сприйняття.

Окрім того, інформація щодо дати ухвалення рішення іноземного суду та дати набрання ним законної сили, яка зазначена в Підтвердженні про виконання постанови суду в країні походження латвійською мовою, повністю узгоджується з інформацією, зазначеною безпосередньо в самому рішенні Мадонського районного суду Латвійської Республіки, отримання якого не заперечувалося ОСОБА_2, а тому не викликає сумніву та не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та залишення клопотання без розгляду.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Тетіївського районного суду Київської області від 13 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів - скасувати.

У задоволенні клопотання в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів за період з 25 вересня 2015 року по 08 серпня 2017 року - відмовити.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її прийняття та касаційному оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 березня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай