ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/386/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 301030000 Кондрацька Н. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

за участю секретаря Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ;

треті особи: Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації»;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кондрацької Н.М. у залі Придніпровського районного суду м. Черкаси, 11 липня 2019 року о 11 год 50 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про виділ у натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, -

в с т а н о в и в :

08.01.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про виділ у натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог вказує, що згідно договору дарування частки нежитлових приміщень від 02.09.2015 року № 5576 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.09.2015 року, договору дарування частки нежитлових приміщень від 13.11.2013 року № 4954 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2013 року ОСОБА_1 стала власником 1/50 частини та 31/100 частини 1-го поверху в нерухомому майні - нежитлових приміщень гуртожитку № 2-8, № 2-20, № 2-27, № 2-28 та № 2-29 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею приміщень - 74,15 кв. м.

З врахуванням нових власників на даний час право власності за вказаними приміщеннями зареєстровано за наступними особами: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Для оформлення права власності на приміщення у позивача ОСОБА_1 . виникла необхідність у виділі приміщень в натурі з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності.

З цією метою позивач ОСОБА_1 як співвласник майна звернулася до нотаріуса для укладення договору про виділ частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності відповідачів.

Частку, яку позивач хоче виділити в натурі, становить 1/50 частини та 31/100 частини та становить собою приміщення першого поверху № 2-8, № 2-20, № 2-27, № 2-28 та № 2-29 загальною площею 74,15 кв. м, загальною балансовою вартістю 74745,00 грн.

Згідно розрахунку частки для відчуження вбудованих в гуртожиток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_1 ), виданому 11.11.2013 року та 25.08.2015 року КП «ЧООБТІ», технічно можливий виділ в натурі частки 31/100 та 1/50 частини (приміщення першого поверху з № 2-8, № 2-20, № 2- 27, № 2-28 та № 2-29) з об`єкта нерухомого майна. Із вказаного висновку слідує, що за технічними показниками 31/100 та 1/50 частина об`єкта є відокремленою і може бути виділена в натурі. Виділення частки не перешкоджає праву користування нежитловими приміщеннями іншими співвласниками.

З метою укладення нотаріального договору про виділ частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та припинення права спільної часткової власності, позивач письмово звернулася до всіх співвласників нерухомого майна - нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа приміщень - 74,15 кв. м з пропозицією до 10.12.2018 року письмово повідомити про свою згоду (незгоду) чи готовність на укладення нотаріально посвідченого договору про виділ частки : 1/50 та 31/100 з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 .

Однак, станом на дату звернення в суд жодної відповіді від співвласників позивачем не отримано.

Позивач ОСОБА_1 , посилаючись на норми статтей 358,364,369, 370, 372 ЦК України, та зазначаючи, що на даний час між приміщеннями, які належать позивачу на праві спільної часткової власності, та приміщеннями, які належать відповідачам на праві спільної часткової власності стоять стіни, проведені окремі конструкції, і у кожного свій вхід до приміщення, тому вважає, що об`єкт нерухомості, що знаходиться в загальній частковій власності, можливо розділити без втрати його цільового використання, тому вона звернулася до суду з даним позовом, в якому просила виділити ОСОБА_1 в натурі, як окрему одиницю (1/1) - окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить 1/50 та 31/100, що відповідає 74,15 кв. м від загальної площі і складається з нежитлових приміщень 1-го поверху будівлі № 2- 8, № 2-20, № 2-27, № 2-28 та № 2-29 загальною площею 74,15 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 1-го поверху будівлі № 2-8, № 2-20, № 2-27, № 2-28 та № 2-29 загальною площею 74,15 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про виділ у натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Цвітне, Олександрівського району Кіровоградської області, ІПН НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір 1158, 06 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши 21 серпня 2019 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, тому є таким, що підлягає скасуванню. Скаржник в апеляційній скарзі наголошує, що виділ частки в натурі, зазначеної в позовних вимогах можливий, так як виділення частки не перешкоджає праву користування нежитловими приміщеннями іншим співвласникам. На даний час між приміщеннями, які належать ОСОБА_1 , на праві спільної часткової власності, та приміщеннями, які належать відповідачам на праві спільної сумісної часткової власності стоять стіни (перегородки), проведені окремі комунікації, у кожного свій окремий вхід до приміщення. Згідно довідки № 4364о від 02.08.2019 року, виданої КП «ЧООБТІ», нежитлові приміщення першого поверху 5-1 по 5-6 загальною площею 75,8 м2 після проведеної реконструкції під квартиру мають окремий вихід, які належать ОСОБА_1 , а тому скаржник вважає, що об`єкт нерухомості, який знаходиться в загальній частковій власності, можливо розділити без втрати його цільового використання, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 ЦК України, характеризує об`єкт нерухомого майна в цілому, як річ, яка є подільною.

Позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2019 року по справі № 711/139/19 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення , проте не всі відповідачі отримали судові повістки на 10 жовтня 2019 року копії апеляційної скарги, тому справу було відкладено на 24. 10. 2019 року, та всі відповідачі отримали судові повістки і надали на адресу суду клопотання та заяви про розгляд справи без їх участі, що підтверджується заявами відповідачів, які містять в матеріалах справи ( т. 2 а. с. 55, 56, 58, 61,63, 66, 72,75 ).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про виділ у натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, пославшись на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки розрахунки частки для відчуження вбудованих в гуртожиток приміщень, видані КП «ЧООБТІ» 11.11.2013 року та 25.08.2015 року суд не приймає до уваги як докази, оскільки даний документ, не містять підпису в.о. директора КП «ЧООБТІ» ОСОБА_9, та не скріплений відбитком круглої печатки даного комунального підприємства, а відтак суд першої інстанції прийшов до висновку щодо неналежності такого доказу. Суд вказав, що позивач не надала суду доказів проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна при виділі частки в натурі, виготовлення технічного паспорту та надання висновку про технічну можливість такого виділу, відсутність самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих об`єктів в складі спільного майна на час розгляду справи судом. Тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наявних доказів та обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом згідно даних договору дарування частки нежитлових приміщень від 02.09.2015 року № 5576 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.09.2015 року, договору дарування частки нежитлових приміщень від 13.11.2013 року № 4954 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2013 року ОСОБА_1 є співвласником 1/50 частини та 31/100 частини 1-го поверху в нерухомому майні - нежитлових приміщень гуртожитку № 2-8, № 2-20, № 2-27, № 2-28 , № 2-29, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа приміщень - 74,15 кв. м.

Згідно даних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.06.2019 року право власності за вказаними приміщеннями зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , оскільки нерухоме майно є у спільній частковій власності.

Звертаючись в суду з даним позовом ОСОБА_1 , посилається змушена звернутись з даним позовом в суд, оскільки з метою укладення нотаріального договору про виділ частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, вона письмово зверталася до всіх співвласників нерухомого майна нежитлових приміщень, але відповіді співвласників не отримала. Отже, в добровільному порядку з іншими співвласниками майна не може вирішити питання виділу своєї частки 31/100 частини та 1/ 50 частини з нерухомого майна, нежитлових приміщень гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , що є у спільній частковій власності з припиненням права спільної часткової власності ОСОБА_1 загальною площею приміщень 74,15 кв. м , щоб отримати окрему житлову квартиру № 3 . Тому є необхідність виділення в натурі об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, задля подальшого оформлення права власності на вищезазначене приміщення як квартири № 3 .

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом .

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд .

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує .

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

У статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників.

Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом . Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини 2 статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Таким чином, виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно ч. 1 ст. 158 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

У відповідності до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як вбачається із системного аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України , який дає підстави для висновку, що виділ часток ( поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності, із самостійним окремим виходом.

Якщо виділ ( поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ ( виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику частка, якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

За таких обставин, колегія суддів звертає увагу, що слід врахувати, що після виділу частки із спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється та іншим власникам, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого ( інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему водопостачання, водовідведення, опалення, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою КМУ від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем надана завірена лише нею копія плану спірної квартири, яка міститься в технічному паспорті, станом на 04.11. 2013 року ( 2 пов. прим. № 4 -1 , № 4-2); 25.08. 2015 року ( 1 пов. прим. № 2-5, з № 2-25 по № 2- 29); 04.09. 2015 року ( підвал, 1 пов. прим. № 2-8 , з № 2-28 по № 2-31), складеному працівниками КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», з якої вбачається, що спірна квартир після реконструкції має вихід та складається із : передпокій 7,70 кв. м, комора 2, 15 кв. м , кухня 19, 6 кв. м, житлова кімната 37, 40 кв. м., санітарний вузол 7, 30 кв. м, всього 74,15 кв. м. Проте, згідно робочого проекту реконструкції частини нежитлових приміщень , які перебувають у спільному користуванні 1 поверху гуртожитку під житлову квартиру № 3 , яку просить виділити позивач ОСОБА_1 , вбачається, що спірна квартира, площею 74, 15 кв. м була перепланована та перебудова в окрему квартиру з окремим виходом без відповідних дозвільних документів.

Як вбачається із матеріалів справи на вказані перепланування та перебудову відсутня завірена відповідно до вимог закону документація, що дає підстави для висновку, що позивач ОСОБА_1 здійснила самочинне будівництво.

Апеляційний суд звертає увагу, що у розумінні ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності.

Пунктом 6 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року, встановлено, що перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті виділення частки з об`єкта нерухомого майна, проводиться технічна інвентаризація, яка включає комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних матеріалів технічної інвентаризації та технічного паспорта.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 18 червня 2007 року, зареєстрованою Міністерством юстиції України 06 липня 2007 року за № 774 /14041.

Згідно до п. 3.10 Інструкції бюро технічної інвентаризації готує висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна для укладення договору про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна або договору про виділ частки з об`єктів нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що такий висновок відсутній в матеріалах справи.

Пунктами 1.2, 3.10, 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року, передбачено, що виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, який готує суб`єкт господарювання. За наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону. Самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються.

Враховуючи, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, але у межах, передбачених законом, то здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує у неї права власності на таке майно, тому виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, то відповідно воно не може бути предметом поділу ( виділу ) згідно до норм статей 364, 367 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, не спростовуються висновків суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про виділ в натурі частки із об`єкта нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності позивача на вказані нежитлові приміщення будівлі - гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Отже, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, з врахуванням вище викладених аргументів суду.

Згідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадках, встановлених законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до пунктів 54, 56 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, проводиться за умови наявності технічної можливості такого виділу та можливості використання майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин.

Для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються, зокрема, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись в суд з даним позовом, обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що згідно розрахунку частки для відчуження вбудованих в гуртожиток приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_1 ), виданому 11.11.2013 року та 25.08.2015 року КП «ЧООБТІ», технічно можливий виділ в натурі частки 31/100 та 1/50 частини (приміщення першого поверху з № 2-8, № 2-20, № 2- 27, № 2-28 та № 2-29) з об`єкта нерухомого майна. Вона вказує, що за технічними показниками 31/100 та 1/50 частина об`єкта нерухомого майна є відокремленою і може бути виділена в натурі. Виділення частки не перешкоджає праву користування нежитловими приміщеннями іншими співвласниками.

Проте, як вказувалось вище, позивач ОСОБА_1 , не надала доказів, що проведене нею перепланування та перебудова приміщень із нежитлових у житлові приміщення здійснена нею на підставі дозволів, введена в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства і не є самочинним нерухомим майном.

Також суд першої інстанції вірно послався, що з вищезазначених розрахунків частки для відчуження вбудованих в гуртожиток приміщень, проведених КП «ЧООБТІ» 11.11.2013 року та 25.08.2015 вбачається, що на них не міститься підпису в.о. директора КП «ЧООБТІ» ОСОБА_9, та розрахунки не скріплені відбитком круглої печатки даного комунального підприємства, з чим також повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивач не надала суду доказів фактичних даних про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна при виділі частки в натурі, виготовлення відповідних матеріалів та технічного паспорта, надання висновку про технічну можливість такого виділу, який є обов`язковим, не спростувала наявності самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих об`єктів в складі спільного нерухомого майна, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача та доводів і вимог апеляційної скарги позивача.

Апеляційний суд також звертає увагу, що питання виділу майна у натурі із частки майна, що є у спільній частковій власності, носить договірний характер з метою врахування інтересів всіх співвласників майна, і його вирішення в судовому порядку допускається лише у виключних випадках, а саме у разі порушення, невизнання чи оспорення прав одного із співвласників іншими.

Отже, за вказаних обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача та вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду і прийняття нового судового рішення про задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довела порушення, невизнання чи оспорення її прав як співвласниці майна, іншими відповідачами - співвласниками, якими, як вбачається із їх письмових заяв на адресу суду, визнаються позовні вимоги, що не перешкоджає сторонам виконати вимоги закону та добровільно укласти спільний договір про поділ майна.

У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, норми права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин, приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів, з яких можливо зробити висновок про доведеність та обгрунтованість вимог позивача та задоволення вимог про виділення в натурі частка спільного майна, як окрему одиницю (1/1) - окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить 1/50 та 31/100, що відповідає 74,15 кв. м від загальної площі, і складається з нежитлових приміщень 1-го поверху будівлі № 2- 8, № 2-20, № 2-27, № 2-28 та № 2-29 загальною площею 74,15 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та припинити їй право спільної часткової власності на нежитлові приміщення 1-го поверху будівлі № 2-8, № 2-20, № 2-27, № 2-28 та № 2-29 загальною площею 74,15 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими , і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено та не наведено належних та обґрунтованих підстав у відповідності до норм чинного законодавства, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване та законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із залишенням без змін рішення суду першої інстанції, судові витрати не змінюються, тому судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про виділ у натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня виготовлення повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 11 листопада 2019 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов