Єдиний унікальний номер 243/5078/17 Номер провадження 22-ц/804/900/19
Головуючий в І інстанції - Мінаєв І.М. Єдиний унікальний номер 243/5078/17
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/900/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції з Червонозаводським районним судом міста Харкова за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2017 року цивільну справу №243/5078/17 за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії (головуючий в 1 інстанції суддя Мінаєв І.М.)

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначав, що 27.11.2013 року між ним та АТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір № 15136/24-13 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі «Золотий», за яким він вніс на депозит банківський метал загальною вагою 100 грам або 3,22 унції на строк до 27.11.2015 року. За умовами договору банк зобов'язався за час користування вкладом проводити нарахування та виплату процентів і за його вимогою повернути вклад з депозитного рахунку після закінчення визначеного договором строку. Однак після спливу вказаного строку вклад повернуто не було. Постановою правління НБУ № 898 від 17.12.2015 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Та 18.12.2015 року Виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення про початок ліквідації банку і визначено строк для виплати коштів вкладникам даного банку. Але його не було включено до загального реєстру вкладників, які мають право на отримання відшкодування за вкладами за рахунок коштів Фонду.

У зв'язку з чим просив визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» щодо не включення його до загального реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», які мають право на отримання відшкодування за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника.

Просив зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснити необхідні дії для його включення в загальний реєстр вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», які мають право отримання відшкодування за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; сплатити йому в рахунок відшкодування за договором банківського вкладу (депозиту) у банківському металі - золоті, вагою 100 грам, або 3,21 унцій, 106664,50 грн. та стягнути вказану суму з Фонду на його користь.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Фінанси та кредит» надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника ОСОБА_3 стосовно виплати по відшкодуванню вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу (депозиту) №15136/24-13 від 27.11.2013 у банківському металі (золото), вагою 100 грам, або 3,21 унцій, що становило на момент укладання договору еквівалент у національній валюті України в розмірі 32 191,13 грн.

Зобов'язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, здійснити необхідні дії для включення позивача в загальний реєстр вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», які мають право на отримання відшкодування за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу (депозиту) №15136/24-13 від 27.11.2013р. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що в цілому судом здійснено правильну правову кваліфікацію правовідносин, які виникли між сторонами. До спірних правовідносин судом вірно застосовано Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, яка діяла на момент укладання ним депозитного договору, тобто станом на 27.11.2013 року, так як закон, якій прийнятий пізніше зворотної сили не має. Але вважає, що суд безпідставно дійшов до висновку, що вимоги про зобов'язання Фонду сплатити суму депозиту та стягнення цієї суми є передчасними і відмовив у їх задоволенні. Справа розглядається в порядку цивільного судочинства, законом передбачено обраний ним спосіб захисту, а тому вважає, що для належного відновлення його прав, які порушено, заявлені ним вимоги повинні розглядатися одночасно.

Відповідач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» також не погодився з рішенням суду та надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів зазначив, що оскільки на час розгляду справи у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було запроваджено процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку, тому спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до п.10 ч.4 ст.26 цього Закону Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах. Вказана норма закону повинна застосовуватися в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, тобто на 18.09.2015 року.

Представник відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб також надав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вимоги до Фонду гарантування є незаконними, оскільки Фонд не є надавачем фінансових послуг та не є правонаступником банку, що ліквідовується. Відповідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неможливе стягнення з Фонду гарантування коштів, компенсацій, пені, будь-яких інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань Банку перед кредиторами.

Звертають увагу, що у встановлений законом строк позивач не звертався до уповноваженої особи Фонду з кредиторськими вимогами до банку, а тому такі вимоги вважаються погашеними в силу приписів ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того відповідно до п.10 ч.4 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції було скасовано та провадження у справі закрито у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року ухвала Апеляційний суд Донецької області від 27 листопада 2017 року скасована, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду суд касаційної інстанції зазначав, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування за вкладами за рахунок коштів Фонду (у межах встановленого граничного розміру), та щодо затвердження реєстру відшкодувань вкладникам для здійснення гарантованих державою виплат, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду. Проте, оскільки 9 серпня 2018 року Донецький окружний адміністративний суд постановив ухвалу про закриття провадження в адміністративній справі № 805/224/16-а за аналогічним позовом, та 21 грудня 2016 року Господарський суд м.Києва постановив ухвалу, якою припинив провадження у справі № 905/3018/16, то непослідовність національних судів створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист. За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що розгляд цього спору має завершитися за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи поданої ними апеляційної скарги підтримав та заперечував проти доводів апеляційних скарг інших учасників справи. Просив рішення суду в частині відмови у позові скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Фінанси та кредит», в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував та підтримав апеляційні скарги подані відповідачами по справі. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Інші особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, апеляційні скарги відповідачів підлягають задоволенню, а рішення суд підлягає скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 27.11.2013 року між ОСОБА_2 та АТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір №15136/24-13 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі «Золотий». Відповідно до умов укладеного договору банк відкрив позивачу депозитний рахунок НОМЕР_1 у банківському металі Золото, а останній вніс на цей рахунок банківський метал загальною вагою 100 грам (або 3,22 унції) на строк до 27.11.2015 року (п.1.1).

Пунктом 1.2 укладеного договору визначено, що за час користування банківським металом, що складає вклад, протягом встановленого строку, визначеного п. 1.1 цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти у банківському металі за ставкою 2,75 % річних.

Відповідно до п. 3.1.3 договору банк зобов'язався проводити нарахування процентів та їх виплату, згідно п.п. 2.1, 2.3 договору і повернути клієнту за його вимогою вклад з депозитного рахунку після закінчення строку, визначеного п. 1.1 договору, та в інших випадках згідно умов договору.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, як зазначено у ст. 1060 ЦК України укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини першої ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

З матеріалів справи убачається, що Постановою правління НБУ від 17.12.2015 року № 898 відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та прийнято рішення про ліквідацію банка. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» згідно з яким відкликано банківську ліцензію, з 18.12.2015 року розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду (яка в подальшому змінювалася 01.09.2016 року).

03.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про виплату йому гарантованої суми відшкодування за вкладом. Проте, листом від 23.02.2016 року за підписом заступника директора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб йому було відмовлено з тих підстав, що Законом Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено відшкодування Фондом коштів за вкладами у банківських металах.

Задовольняючі позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення правовідносин між сторонами, а саме на час укладання депозитного договору, зміни законодавства, які виключили відшкодування коштів за вкладами у банківських металах не діяли; позбавлення позивача права на повернення вкладу є порушенням права на мирне володіння майном; відповідачами порушено право позивача на включення його до загального реєстру вкладників. А тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про зобов'язання уповноваженої особи Фонду надати Фонду додаткову інформацію про позивача як вкладника, що має право на отримання відшкодування за вкладами за рахунок коштів Фонду, а також про зобов'язання Фонду здійснити необхідні дії для включення його до відповідного реєстру підлягають задоволенню. Решта вимог є передчасними.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту шостого статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17 та, згідно зі частиною 4 ст. 263 ЦПК України, повинна враховуватися судом при застосуванні відповідних норм права.

Оскільки як на момент звернення до суду (червень 2017 року) та на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (19 серпня 2017 року) у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Пунктом 10 частини четвертої статті 26 зазначеного Закону передбачено, що Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах. Таким чином, гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у банківських металах, оскільки такий вид вкладу не є грошовим зобов'язанням, що обумовлює відсутність поширення гарантій Фонду в частинні відшкодування коштів за вкладом у банківському металі.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами позивача та висновками суду першої інстанції, що до спірних правовідносин повинно бути застосовано редакцію Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка діяла на час укладання між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», оскільки останній ні є стороною по справі. Зі змісту позовної заяви убачається, що спір якій виник між сторонами стосується відмови Фонду у включенні вимоги позивача до реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунками коштів Фонду у межах гарантованої державою суми та права на виплату такого відшкодування.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Законом України від 04.07.2014р. N 1586-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи», який набув чинності 11.07.2015р., розширено перелік вкладів (коштів), які не відшкодовуються Фондом, (частину четверту статті 26 доповнено пунктом 10).

Отже, згідно із статтею 5 ЦК України до спірних правовідносин має застосовуватися стаття 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції, що діяла на момент їх виникнення та існування, тобто норма пункту 10 частини 4 статті 26 у редакції станом на момент їх виникнення - грудень 2015 року.

Таким чином, як час прийняття рішення про ліквідацію банку (грудень 2015 року) так і на час звернення позивача до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про виплату йому гарантовану суму відшкодування за вкладом (лютий 2016 року) було внесено зміни у редакцію п.10 ч.4 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що унеможливлює відшкодування Фондом коштів за вкладами у банківських металах.

З урахуванням наведеного, гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у банківських металах. Однак цим Законом передбачено інший порядок повернення вкладів у банківських металах. Статтею 27 цього ж Закону встановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, а статтею 52 Закону визначено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплату витрат та здійснення платежів.

Проте, розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції не врахував наведених норм та дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволенні позовних вимог.

Апеляційний судом не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про порушення банком його права власності, оскільки вони не впливають на правовий висновок щодо відсутності підстав для задоволення позову. Ураховуючи специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, їх предмет, а також наявність нормативно-правової бази, яка урегульовує правовідносини за договором банківського вкладу у разі введення у банку тимчасової адміністрації, врегулювання спірних правовідносин у будь-який інший спосіб, ніж спеціальним Законом, не передбачено.

Оскільки розглядаючи справу суд першої інстанції не з'ясував належним чином усіх обставин, які мають значення по справі, не визначився з нормою матеріального закону, яким врегульовані спірні правовідносини, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційній скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца

Повний текст постанови складений 05 березня 2019 року.

Суддя-доповідач В.В. Папоян