Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 755/4757/16-ц

провадження № 61-46583св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Кристина Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Льовушкіна Світлана Андріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у складі Савлук Т. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Лапчевської О .Ф., Вербової І. М., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2., ОСОБА_3, а у червні 2016 року, змінивши предмет позову, до ОСОБА_4., треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник К. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Льовішкіна С. А., про визнання договорів дарування та купівлі-продажу квартири недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що з 29 липня 2001 року він перебував з ОСОБА_2. у зареєстрованому шлюбі, 06 жовтня 2004 року, за час спільного проживання, подружжям за рахунок спільних грошових коштів була придбана квартира АДРЕСА_1 Після припинення шлюбу він звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2. про поділ спільного майна подружжя, розгляд справи триває. Однак, будучи обізнаною про виникнення спору, ОСОБА_2. відчужила квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладання договору дарування квартири від 14 травня 2015 року, передавши її у дар своїй матері - ОСОБА_3, яка у подальшому відчужила цю квартиру, уклавши 25 лютого 2016 року договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_4.

Позивач вважав, що оспорювані правочини є фіктивними, оскільки спірний об'єкт нерухомого майна є спільним майном подружжя, придбаний за час перебування ОСОБА_2. у зареєстрованому шлюбі з ним, за рахунок їх спільних грошових коштів, згоди на відчуження квартири він не надавав, тому метою укладання оспорюваних правочинів було вивести цей об'єкт нерухомого майна із загального обсягу майна, що є предметом спору, у межах розгляду іншої цивільної справи про поділ майна подружжя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1. просив суд визнати недійсними договір дарування квартири від 14 травня 2015 року та договір купівлі-продажу квартири 25 лютого 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, немає, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів підтвердження умислу сторін правочину на укладання фіктивного правочину, що є його процесуальним обов'язком. Суд обґрунтовував свою правову позицію, посилаючись на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на те, що відчужена ОСОБА_2. квартира придбана за час перебування у шлюбі. Проте сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки треба довести за чиї кошти придбано майно, пославшись на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, то майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, тому не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5., залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком районного суду, зазначивши також про те, що позивачем заявлено одночасно вимоги про визнання недійсними договору дарування спірної квартири та договору купівлі-продажу, посилаючись, як на правову підставу для визнання недійсним правочинів, на положення статей 203, 215, 234 ЦК України, проте правова природа договору та визначені у договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, оскільки обдарований набула права власності на дарунок, тобто спірну квартиру, що підтверджується реєстрацію права власності за цією особою на зазначений об'єкт нерухомого майна, який на момент укладення договору дарування під забороною не перебував, ці обставини підтверджується відомостями зазначеними в тексті договору дарування.

Виходячи зі змісту договору купівлі-продажу квартири, то сторонами оспорюваного договору проведено повний розрахунок за придбане майно, що є істотною умовою договору такого виду, право власності на об'єкт нерухомого майна за договором зареєстровано за ОСОБА_4., ці обставини не спростовані під час розгляду справи.

Проте право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року поновлено представнику ОСОБА_1. - ОСОБА_5., строк на касаційне оскарження судових рішень, відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 755/4757/16-ц з Дніпровського районного суду м. Києва.

22 листопада 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1. до ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4., треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник К. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Льовушкіна С. А., про визнання договорів дарування та купівлі-продажу нерухомого майна недійсними призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили і не встановили того, що позивач не надавав згоди на відчуження спірної квартири, яка належить йому та ОСОБА_2. на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідачами порушено право ОСОБА_1. на володіння, користування та розпорядження майном, що належить йому на праві спільної сумісної власності, що є недопустимим. Право спільної сумісної власності на майно припиняється у разі поділу такого майна (частина третя статті 372 ЦК України). Однак ОСОБА_2., не дочекавшись рішення суду у справі про поділ майна подружжя, знаючи про пред'явлення такого позову, незаконно відчужила спірну квартиру без згоди позивача.

Крім того, суди незаконно та необгрунтовано зазначають про відсутність фіктивних ознак спірних правочинів. Такі висновки судів не відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на наступні невстановлені або проігноровані судом обставини (факти).

Оспорювані позивачем правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки ОСОБА_2. не мала наміру відчужити (подарувати) квартиру, а мала (і має на сьогоднішній день) намір заволодіти вказаною квартирою одноособово. Згідно з вимогами чинного законодавства правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним і визнається судом недійсним (частини перша, друга статті 234 ЦК України).

При цьому у договорі дарування квартири зазначено неправдиву інформацію стосовно того, що квартира належить ОСОБА_2. на праві особистої приватної власності і що будь-які спори по даній квартирі відсутні. Правдива (реальна) інформація була добре відома і іншій стороні договору - ОСОБА_3, яка, будучи мамою ОСОБА_2., знала, що на момент укладення цього договору квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2. та ОСОБА_1 і що у Деснянському районному суді м. Києва розглядається спір між ними про поділ майна подружжя, до якого включена ця квартира. Це свідчить також про те, що зазначений правочин був укладений між відповідачами, зокрема, між мамою і дочкою, з метою уникнення поділу квартири як спільної сумісної власності подружжя.

Також усупереч вимогам чинного законодавства спірний нотаріально посвідчений договір дарування було укладено без дозволу органу опіки і піклування, оскільки квартирі АДРЕСА_1, до її відчуження, була зареєстрована їхня з ОСОБА_2. дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і позивач, як батько, не надавав згоди на зняття з реєстрації дочки за вищевказаною адресою. Проте відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Крім того, щодо обрання позивачем неналежного способу судового захисту, про що зазначив районний суд у своєму судовому рішенні, то він подавав до суду заяву про зміну предмету позову, проте суд незаконно відмовив у прийнятті такої заяви.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2018 року представники ОСОБА_2.: ОСОБА_7 та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

У листопаді 2018 року ОСОБА_4. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. Зазначила, що є добросовісним набувачем і на підставі статті 330 ЦК України набула право власності на спірну квартиру, оскільки підстави для застосування положень статті 388 ЦК України відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 29 липня 2001 року ОСОБА_1. та ОСОБА_2. перебували у зареєстрованому шлюбі.

30 квітня 2004 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами договору ОСОБА_2. відчужила належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2

У пункті 2 договору зазначено, що ця квартира належить «Продавцю» на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Ватутінської районної держадміністрації м. Києва 14 березня 2001 року.

06 жовтня 2004 року, тобто за час шлюбу, між ОСОБА_9 та ОСОБА_2. укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами договору ОСОБА_2. набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Рішенням Деснянським районним судом м. Києва від 25 квітня 2014 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2. про розірвання шлюбу.

14 травня 2015 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, за умовами договору дарувальник передала обдарованій безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_1, а обдарована прийняла цю квартиру у власність, цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К. В., зареєстрований у реєстрі за № 831 (а.с. 113-114).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 14 травня 2015 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 14 травня 2015 року (а.с. 14).

25 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4. укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_3 відчужила квартиру АДРЕСА_1, цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Львошкіною С. А., зареєстрований у реєстрі за № 338 (а.с. 81).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У зв'язку з цим районний суд помилково застосував правову позицію Верховного Суду України, викладену в його постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, не звернувши уваги на норми сімейного права та змінену у подальшому правову позицію Верховного Суду України.

Суди встановили, що спірна квартира набута ОСОБА_2. за час шлюбу з ОСОБА_1

При цьому відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2. підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно їй, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, зазначене спростовує висновки судів попередніх інстанцій, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Разом з тим відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору дарування позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

При цьому закон не пов'язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи − контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Оскільки договір дарування від 14 травня 2015 року укладений між ОСОБА_2. та ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1., який є співвласником квартири, то суду у силу вимог статті 60 СК України слід надати оцінку тому, чи така обставина спростована, а якщо не спростована, то чи наявні підстави для визнання договору недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Таким чином, у порушення статей 212-214 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи судом першої інстанції та статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону уваги не звернули, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не дослідили та не надали належної правової оцінки наявним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, і дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо, тому судові рішення в цій частині підлягають скасуванню.

Також підлягають скасуванню судові рішення і в іншій частині позовних вимог, оскільки згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року передбачено, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на зміну предмета позову позивачем , передчасно відмовив у прийнятті його заяви, не врахувавши, що позивач не позбавлений можливості уточнити свої позовні вимоги, оскільки він має право до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (частина друга статті 31 ЦПК України 2004 року), що і було зроблено позивачем у справі ОСОБА_1 (а. с. 173-176 т. 1)

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи часткове задоволення касаційної скарги та скасування судових рішень у частині позовних вимог ОСОБА_1. про визнання договору дарування недійсним, з ОСОБА_2. та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1. підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги в частині зазначеної вимоги, у розмірі по 275,60 грн з кожної.

Керуючись статтями 400, 409-411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі по 275,60 грн (двісті сімдесят п'ять грн 60 коп.) з кожної.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк