ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3232/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Даниленко В.В., при секретарі: Скромна І.О., з участю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про поділ майна, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу сторони набули квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 88,58 м.кв. відповідно до Договору куплі - продажу від 15.11.2000 року між малим приватним підприємством «Творча майстерня «Вісак» та ОСОБА_2 .

Позивач та представник позивача в судовому засіданні надали заяву про зменьшення позовних вимог в яких просили: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 права власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 ; Ѕ частину судових витрат, що становить 4496 грн. 20 коп. покласти на ОСОБА_2 .

Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти позову.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦІ1К України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 28 липня 1990 року, який був зареєстрований Луцьким міським відділом запису актів громадського стану Волинської області.

16.10.2017 року шлюб було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва.

Відповідно до свідоцтва про право власності серія НОМЕР_3 від 29 березня 2000 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адмігністрації квартира 295, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з 3 кімнат, жилою площею 49,17 кв. м. загальною площею 88,58 кв. м. належить на праві приватної власності МАЛОМУ ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ТВОРЧА МАЙСТЕРНЯ «ВІСАК» (а.с.15).

Сторони набули квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 88,58 м.кв. відповідно до Договору куплі - продажу від 15.11.2000 року між малим приватним підприємством «Творча майстерня «Вісак» та ОСОБА_2 .

Відповідно до Паспорту Громадянина України (а.с. 48) позивач змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .

Заявляючи позовні вимоги ОСОБА_1 пояснює, що квартира була придбана під час шлюбу на кошти під час сумісного проживання і які вважаються спільними.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.07 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.07 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2. З ст. 325 ЦК можуть бути будь- які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641 цс 15.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 88,58 м.кв. було придбано під час шлюбу з відповідачем, тому дана квартира є особистою приватною власністю сторін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 57, 60 Сімейного кодексу України, ст.ст. 5, 7, 10, 12, 13, 77, 81, 141, 209, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, 16, 328, 392 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 права власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 4496 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку оголошення вступної та резолютивної частини, вказаний строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Суддя: