КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2895/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 757/24766/18-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року, постановлене у складі судді Литвинової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості за депозитним договором,

встановив:

У травні 2018 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому посилалася на те, що 02 серпня 2013 року між сторонами у відділенні, що розташоване в АР Крим, м. Сімферополь, був укладений договір №SAMDN9066 (вклад «Стандарт») терміном на 12 місяців, за умовами якого позивач внесла на відкритий банком депозитний рахунок грошові кошти в сумі 162 000 грн. під 18% річних.

Протягом дії договору вона неодноразово поповнювала депозит і станом на 02 квітня 2014 року сума вкладу становила 214 059 грн. 66 коп., згідно з наданою відповідачем довідкою № 43890779 від 07 липня 2014 року. Оскільки вона не бажала продовжувати термін дії договору, керуючись пунктом 6 договору, 22 липня 2014 року вона направила поштою відповідачу заяву про припинення дії договору та повернення належних їй грошових коштів.

Вказані кошти відповідач їй не повернув, обґрунтовуючи свої дії неврегулюванням даного питання чинним законодавством України. Тому вона зверталась із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми депозитного вкладу та відсотків за користування грошовими коштами. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року в позові ОСОБА_2 було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року скасовано, і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за депозитним договором від 02 серпня 2013 року у загальному розмірі 370 163 грн. 66 коп., які складаються з суми вкладу та 18 % річних за період з 02 серпня 2013 року по 07 липня 2014 року у розмірі 214 059 грн. 66 коп., 18 % за період з 08 липня 2014 року по 12 серпня 2015 року у розмірі 42 225 грн., 3 % річних за період з 03 серпня 2014 року по 12 серпня 2015 року у розмірі 5779 грн. та інфляційні втрати за період з серпня 2014 року по червень 2015 року у розмірі 108 100 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року залишено без змін.

Однак рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року було виконано у виконавчому провадженні № 48911562 лише у січні 2018 року. Тобто від 12 серпня 2015 року по 31 січня 2018 року кошти перебували у відповідача і продовжували діяти умови депозитного договору. Розпоряджатися своїми грошовими коштами, розміщеними у банку, вона отримала можливість лише 31 січня 2018 року.

Тому позивач просила суд стягнути з відповідача:

- суму нарахованих відсотків за депозитним договором за ставкою 18% річних, нарахованих на суму вкладу 214 059 грн. 66 коп., за період з 13 серпня 2015 року по 31 січня 2018 року на суму 95 218 грн. 43 коп.,

- 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання за вказаний період на суму 15 869 грн. 74 коп.,

- втрати від інфляції за період з вересня 2015 року по січень 2018 року, враховуючи сукупний індекс інфляції 132,6%, на суму 69 783 грн. 45 коп.

Всього просила стягнути з відповідача на її користь 180 871 грн. 62 коп. та судові витрати по сплаті судового збору - 1808 грн. 72 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 відсотки в розмірі 3530 грн. 57 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, стягнути судові витрати, посилаючись на те, що незаконність і необґрунтованість судового рішення полягає в тому, що суд першої інстанції неправильно установив обставини, які мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що депозитний договір був відкритий на строк 366 днів по 02 серпня 2014 року включно, але суд не врахував умови договору, викладені в п. 4 договору, згідно з яким дія договору закінчується з виплатою всієї суми вкладу разом з відсотками, належними згідно умов договору.

Тому згідно з положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд повинен був взяти до уваги обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року, яким встановлено, що договір не припинив свою дію і відповідач повинен сплатити позивачу нараховані відсотки в розмірі 18% річних.

Враховуючи викладене, дія депозитного договору була припинена 31 січня 2018 року фактом примусового виконання судового рішення, коли саме були повернуті належні позивачу грошові кошти і вона змогла ними розпоряджатися на власний розсуд, тому позивач вважає, що до 31 січня 2018 року між сторонами продовжували діяти умови договору, в тому числі і відсоткова ставка у розмірі 18% річних, вказана в розділі договору «дані по вкладу».

Крім того, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 625 ЦК України не стягнув 3% річних та встановлений індекс інфляції за весь період прострочення грошового зобов'язання за період з 12 серпня 2015 року по 31 січня 2018 року.

В судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Кобзар Ю.Б. вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач в судове засідання не з'явилась, будучи повідомленою про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за її відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 02 серпня 2013 року сторонами у відділенні, що розташоване в АР Крим м. Сімферополь, був укладений договір №SAMDN9066 (вклад «Стандарт» на 12 місяців). За умовами даного депозитного договору позивач повинна внести суму вкладу в розмірі 162 000 грн., а банк відкриває їй особовий рахунок № НОМЕР_2. Також визначено, що вклад оформлюється на строк 366 днів по 02 серпня 2014 року включно і на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 18% річних. Пункт 1 депозитного договору передбачає поповнення банківського вкладу. Загальна сума поповнення протягом кожного календарного місяця не повинна перевищувати суму, яка встановлена банком. Платіжним дорученням № від 02 серпня 2013 року позивач перерахувала на відкритий їй рахунок грошові кошти в розмірі 162 000 грн. Протягом дії договору позивачем були внесені додаткові грошові кошти на свій рахунок.

22 липня 2014 року позивач направила цінним листом до АТ КБ «ПриватБанк» письмову заяву, в якій зазначала, що не бажає продовжувати термін дії договору, а тому просить повернути грошові кошти за депозитним договором. У зв'язку з цим банк був зобов'язаний повернути вкладнику депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору - 03 серпня 2014 року, проте кошти позивачу повернуті не були, тим самим банк порушив свої грошові зобов'язання. Такі обставини змусили позивача звернутися за захистом свого порушення майнового права до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року скасовано: стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за депозитним договором №SAMDN9066 від 02 серпня 2013 року у загальному розмірі 370 163 грн. 66 коп., які складаються з суми вкладу та 18 % річних за період з 02 серпня 2013 року по 07 липня 2014 року у розмірі 214 059 грн. 66 коп., 18 % за період з 08 липня 2014 року по 12 серпня 2015 року у розмірі 42 225 грн., 3 % річних за період з 03 серпня 2014 року по 12 серпня 2015 року у розмірі 5779 грн. та інфляційних втрат за період з серпня 2014 року по червень 2015 року у розмірі 108 100 грн. (а. с. 12-17).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року залишено без змін (а. с. 18-19).

У січні 2018 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у виконавчому провадженні № 48911562 виконано фактично.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, суд першої інстанції виходив з положень ч. 2 ст. 1070 ЦК України та вважав, що для розрахунку відсотків за вкладом, який не був повернутий позивачеві після закінчення дії договору, слід застосовувати розмір відсоткової ставки, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу, а не 18 % річних, передбачених договором № SAMDN9066 від 02 серпня 2013 року.

Відповідно до Наказу голови правління Приватбанку № 07 від 05 січня 2004 року «Про затвердження і введення з 06 січня 2004 року нової редакції типових бланків договорів за послугами для фізичних осіб» встановлено відсоткову ставку по депозитах фізичних осіб у національній та іноземній валюті «до запитання» з 06 січня 2004 року у розмірі 1,0 % річних. Згідно з протоколом Комітету управління активами і пасивами ПАТ КБ «Приватбанк» від 25 квітня 2017 року з 04 травня 2017 року була змінена відсоткова ставка по депозитах фізичних осіб у національній та іноземній валюті та встановлена для депозитів «до запитання» у розмірі 0,01 % річних.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами, суд першої інстанції виходив з того, що за період з 13 серпня 2015 року по 03 квітня 2017 року відсотки розраховуються за ставкою 1 % та їх сума становить 3512 грн. 92 коп. За період з 04 квітня 2017 року по 30 січня 2018 року - за ставкою 0,01 % річних, та їх сума становить 17 грн. 65 коп. Відповідно, загальна сума відсотків, яка підлягає сплаті вкладнику за період з 13 серпня 2015 року по 30 січня 2018 року складає 3530 грн. 57 коп.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи, ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові № 6-2861цс15 від 02 березня 2016 року.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-338цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-956цс16, закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі невиконання його умов щодо повернення суми вкладу з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, встановленою договором, у розмірі 18% річних, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки договором від 02.08.2013 року не визначено розміру процентної ставки за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії та неповного виконання/ невиконання грошового зобов'язання за ним.

Таким чином суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для нарахування 18% річних, встановлених депозитним договором, за період після ухвалення рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року до дня виконання рішення, на суму невиплаченого вкладу 214 059 грн. 66 коп. Суд обґрунтовано застосував норму статті 1070 ЦК України, взявши до уваги, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції у викладеній частині є законним і обґрунтованим, судом дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду у цій частині не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення у викладеній частині - не вбачається.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права та без врахування правової позиції ВеликоїПалати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року ( провадження№14-16цс18).

Доводи апеляційної скарги позивача про безпідставну відмову у позові у частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат - колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки відповідач за рішенням суду повинен був сплатити на користь позивача грошові кошти, тому таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм ст. ст. 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу

Посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, згідно з якою правовідносини, які виникають з приводу виконання судового рішення, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18) відступила від вказаної правової позиції Верховного Суду України, зробивши висновок, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, у тому числі і на ті, які виникли на підставі рішення суду.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму за депозитним договором, стягнену рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2015 року у розмірі 214 059 грн. 66 коп., колегія суддів вважає необґрунтованими, а тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з дня ухвалення рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області та до дня повного фактичного виконання рішення суду - 31 січня 2018 року, позивач на підтвердження позовних вимог надала виписку по картковому рахунку, належному позивачу ОСОБА_2

Відповідно до вказаної виписки від 16 листопада 2017 року ( а.с. 14-15), ПАТ КБ «Приватбанк» 07 листопада 2017 року було здійснено безготівкове зарахування на рахунок ОСОБА_2 для виконання рішення суду у справі № 201/12060/14-ц на суму 272 292 грн. 23 коп. Інша частина заборгованості в розмірі 100 710 грн. 82 коп. була перерахована ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2 30 січня 2018 року.

Таким чином, враховуючи, що основна сума заборгованості в розмірі 272 292 грн. 23 коп., що включає в себе суму, на яку позивач просить нарахувати 3% річних та інфляційні втрати - 214 059 грн. 66 коп., була перерахована на рахунок ОСОБА_2 07 листопада 2017 року, колегія суддів вважає необґрунтованими позовні вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період до 30 січня 2018 року, оскільки такий період слід обмежити днем фактичного виконання рішення на вказану суму - 07 листопада 2017 року.

Враховуючи викладене, сума боргу з урахуванням сукупного індексу інфляції за період з серпня 2015 року по жовтень 2017 року включно становить: 214 059 грн. х 128,94% = 276 007 грн. 67 коп., а сума інфляційних втрат : 61 948 грн. 67 коп.

Сума трьох процентів річних за період з 13 серпня 2015 року по 07 листопада 2017 року становить: 214 059 грн. 66 коп. х 3% річних х 818 днів = 14 374 грн. 21 коп.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги у цій частині, скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимогпро стягнення 3% річних та інфляційних втрат та ухвалення нового судового рішення про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_2 3% річних за період з 13 серпня 2015 року по 07 листопада 2017 року на суму 14 374 грн. 21 коп., інфляційних втрат за вказаний період - 61 948 грн. 67 коп., а всього - 76 322 грн. 88 коп.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За викладених обставин оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. також підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про стягнення судових витрат по сплаті судового збору : (1808 грн. 72 коп. ( судовий збір при поданні позовної заяви) + 2713 грн. 08 коп. ( судовий збір при поданні апеляційної скарги)) х 44% від задоволених позовних вимог = 1989 грн. 59 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат та в частині розподілу судових витрат.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( ) на користь ОСОБА_2 ( місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) три відсотки річних за період з 13 серпня 2015 року по 07 листопада 2017 року на суму 14 374 грн. 21 коп., інфляційні втрати за вказаний період - 61 948 грн. 67 коп., а всього стягнути - 76 322 грн. 88 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1989 грн. 59 коп.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.