Справа № 219/8742/19
Провадження № 2/219/2542/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 листопада 2019 року м. Бахмут Донецької області

Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Шевченко Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Брагіної М.В.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бахмут в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми, -

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми в сумі 50 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12 травня 1978 року по 24 травня 2013 року перебував у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (реорганізованим в подальшому у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат»). 22 березня 2002 року під час роботи з позивачем стався нещасний випадок - він отримав травму п`яткових кісток обох ніг (закриті переломи - однієї зі зміщенням, іншої без зміщення), також забої та садна грудної клітини. Була проведена операція. Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) у 2002 році вперше, а потім у 2009 році ОСОБА_1 безстроково встановлено 35 % стійкої втрати професійної працездатності. Зазначає, що отримання виробничої травми призвело до порушення його особистих немайнових прав, наслідком стало порушення його нормальної життєдіяльності, здійсненням ним додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначає, що прийшовши працювати до роботодавця здоровим працівником, через незабезпечення умов праці він втратив 35% своєї працездатності та вимушений з цим жити. Враховуючи той факт, що втрата його здоров`я - є для нього незворотною втратою, що спричиняє і буде спричиняти довготривалі страждання, тому необхідно прийти до висновку, що факт спричинення йому моральної шкоди наявний. Також він вважає, що при визначенні суми на відшкодування моральної шкоди має бути враховано той факт, що здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, та просить прийняти до уваги те, що він втратив його на виробництві, поніс значні моральні страждання, які носять триваючий характер. Тому позивач просить суд стягнути відповідне відшкодування моральної шкоди з відповідача.

18.09.2019 року представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, посилаючись на те, що 29.05.2003 р. на ВАТ ЧВК (змінило назву на ПАТ ЧВК) було складено Акт форми Н-1 № 11, згідно з яким позивачеві 22 березня 2002 подзвонив диспетчер ПАТ "ЧВК" і повідомила, що в побутовому корпусі цехів є задимлення і йому необхідно прибути на виробництво. Позивач прибув до побутового корпусу і вирішив оглянути будівлю, електроенергія була відключена на підстанції по заявці диспетчера, в районі будівлі було темно. Позивач, не маючи при собі електричного ліхтаря, почав обходити будівлю побутового комбінату зовні, рухаючись вздовж будівлі без освітлення свого шляху, в темряві Позивач, впав у відкритий каналізаційний колодязь. Артемівським ВУВКГ Державного обласного комунального підприємства Донецькоблводоканал також було складено акт №11 від 21.10.2002р. Як вказано в акті Артемівського ВУВКГ Державного обласного комунального підприємства Донецькоблводоканал, колодязь каналізаційної мережі проходить між будинком побутового корпусу і будівлею міської пошти. Далі стічні води надходять по каналізаційній мережі в контрольний колодязь каналізаційної мережі Часів-Ярської ділянки Артемівського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства державного обласного комунального підприємства "Донецькоблводоканал".

Причинами нещасного випадку є: невикористання переносних засобів освітлення ОСОБА_1 ; недотримання правил і нормативних актів охорони праці; порушення вимог п. п. 2.39, 2.43 посадової інструкції начальника відділу з надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення відкритого акціонерного товариства ВАТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат"; відсутність кришки на люку колодязя № 306, в зв`язку з розкраданням невідомими особами.

У пункті 10 Акту вказано, що безпосередньо винних в порушенні законодавства про охорону праці з числа посадових осіб Артемівського ВУВКГ Державного обласного комунального підприємства Донецькоблводоканал або ВАТ ЧЕК комісія не встановила. Даний пункт може бути доповнено після Рішення Господарського суду Донецької області в залежності від того, на балансі якого з підприємств знаходиться колодязь № 306.

Цей акт Н-1 складено комісією, яку призначено Наказом від 07 жовтня 2002 року № 248 Артемівським ВУВКГ Державного обласного комунального підприємства Донецькоблводоканал на підставі Рішення Артемівського місцевого суду від 17 вересня 2002р., по справі № 2-2137.

Вперше позивачеві було встановлено МСЕК стійку втрату профпрацездатності у 2002 році. На цей час були чинними положення ст. ст. 21, 28, 34 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, що передбачали обовязок Фонду провести страхову виплату за моральну шкоду за наявності заподіяння такої шкоди.

Вважає, що у цій цивільній справі відсутні факти не тільки спричинення моральної шкоди, але й також обґрунтування розміру цієї шкоди, відсутні докази зміни образу життя, характеру фізичних та душевних страждань.

Відповідно до положень Конституції України 21.11.2002 року в Законі України Про охорону праці було внесено зміни шляхом викладення ст. 9 в новій редакції, де передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», оскільки з 01 квітня 2001 року обов`язок по повному відшкодуванню шкоди матеріальної та моральної по трудовому каліцтву було перекладено на Фонд.

Виходячи з вищевикладеного, а також з засад справедливості та розумності представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

25.09.2019 року позивач надіслав на адресу суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вказує, що 19.09.2019 року він отримав відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позицією відповідача та, заперечуючи проти його доводів, просить суд їх відхилити, з огляду, зокрема на таке.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2018 року в справі № 219/1245/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Бахмуті Донецької області «Про відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000грн, завданої трудовим каліцтвом під час виконання трудових обов`язків внаслідок виробничої травми», були скасовані Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 серпня 2018 року, Рішення Апеляційного суду Донецької області від 07 вересня 2016 року та Ухвала Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року, якими було задоволено його позовні вимоги до Фонду соціального страхування та стягнуто на його користь 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди, та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог до Фонду соціального страхування в повному обсязі.

Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та відмовляючи в задоволенні позовних вимог до Фонду соціального страхування, Верховний Суд зазначив наступне: 01 січня 2015 року набрав чинності закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Частина восьма статті 36 цього закону передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Пункт 1 частини другої статті 10 цього ж Закону передбачає обов`язок страховика - Фонду соціального страхування України, виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Отже, Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей. Ця стаття Закону стосується всіх відповідних позовних вимог, заявлених після 01 січня 2015 року, незалежно від більш ранньої дати встановлення на підставі висновків МСЕК стійкої втрати професійної працездатності позивача. Дія вищезазначених норм Закону розповсюджується на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його робочі органи, відповідно до пунктів 4-6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Отже, позивач вважає, що належним відповідачем в справі є Публічне акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат", як роботодавець.

Що стосується доводу відповідача, про те, що матеріали позовної заяви не містять доказів і фактів спричинення моральної шкоди та обгрунтування його розміру, позивач зазначив, що Верховний Суд в своїй Постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, провадження № К 9901 /13886/18 висловив таку позицію: моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08.08.2019 за вказаною цивільною справою було відкрито провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання 11.11.2019 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав заяву, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні на підставах, викладених у позові, та просив проводити розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» в судове засідання також не з`явився, просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав частково, за обставинами, що викладені у відзиві на позов.

На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи позицію сторін щодо спірних правових відносин, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини, та ухвалює рішення з огляду на наступне.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, з 12 травня 1978 року по 24 травня 2013 року позивач перебував у трудових відносинах з ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат» працюючи на різних посадах. 24.05.2013 року був звільнений на підставі наказу від 24.05.2013 року за особистим бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.9-12).

Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1, складеного 22 березня 2002 року ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат», 22 березня 2002 року о 01:20 годині з ОСОБА_1 стався нещасний випадок при наступних обставинах: 22.03.2002 року до начальника відділу з надзвичайних ситуацій та громадянського захисту населення Курінного В ОСОБА_2 М. подзвонив диспетчер комбінату та повідомила, що в побутовому корпусі цехів № 5-3 мається задимлення та йому необхідно прибути на виробництво для розслідування. Прибувши на місто позивач вирішив оглянути будівлю, електроенергія була відключена на підстанції по заявці диспетчера, в районі будівлі було темно. Позивач, не маючи при собі електричного ліхтаря, почав обходити будівлю побутового комбінату зовні, рухаючись вздовж будівлі без освітлення свого шляху, в темряві ОСОБА_1 , впав у відкритий каналізаційний колодязь, травмувавши при цьому п`яткові кістки обох ніг.

21 жовтня 2002 року комісією ВАТ «ЧВК» було складено акт № 11 про нещасний випадок на виробництві, який стався 22.03.2002 року з ОСОБА_1 (а.с.30-33).

Розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій що сталися на виробництві, на час виникнення правовідносин був встановлений «Положенням про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2001 р. N 1094, пунктом 11 якого передбачалося , що нещасні випадки, що сталися з працівниками на території підприємства або в іншому місці роботи під час перерви для відпочинку та харчування, яка встановлюється згідно з правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також під час перебування працівників на території підприємства у зв`язку з проведенням роботодавцем наради, отриманням заробітної плати, обов`язковим проходженням медичного огляду тощо, а також у випадках, передбачених колективним договором (угодою), розслідуються згідно з вимогами цього Положення. Такі нещасні випадки визнаються пов`язаними з виробництвом і про них складається акт за формою Н-1.

Пунктом 20 Положення передбачено, що роботодавець повинен розглянути і затвердити акти за формою Н-1 або НТ протягом доби після закінчення розслідування, а щодо випадків, які сталися за межами підприємства, - протягом доби після одержання необхідних матеріалів.

21 жовтня 2002 року Артемівським ВУВКГ Державного обласного комунального підприємства Донецькоблводоканал на підставі наказу від 07.10.20102 року № 248 було складено акт № 11 від 21.10.2002р. щодо розслідування в період з 07.10.2002 року по 21.10.2002 року нещасного випадку на ВАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». Як вказано в акті Артемівського ВУВКГ Державного обласного комунального підприємства Донецькоблводоканал, колодязь каналізаційної мережі проходить між будинком побутового корпусу і будівлею міської пошти. Далі стічні води надходять по каналізаційній мережі в контрольний колодязь каналізаційної мережі Часів-Ярської ділянки Артемівського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства державного ОКП «Донецькоблводоканал". Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: порушення законодавства про охорону праці (а. с.34-37).

З урахуванням вищезазначених нормативних актів Акти форми Н-1 та Н-5 від 22.03.2002 року, видані ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на теперішній час ніким не оскаржені, а тому є діючими актами, які відповідають вимогам «Положення про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2001 р. N 1094.

Протоколом засідання комісії з питань охорони праці ВАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (на теперішній час - ПАТ) від 31.10.2002 року комісія встановила 5% вини ОСОБА_1 у нещасному випадку, який стався 22.03.2002 року. Судами вже було встановлено, що 28.10.2002 року йому було встановлено 35% втрати професійної працездатності вперше.

Як вбачається з довідки МСЕК 030090, 02.11.2009 року ОСОБА_1 при повторному огляді було встановлено 35% втрати професійної працездатності, та встановлено третю групу інвалідності безстроково (а.с.17-18).

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» від 15 травня 1996 року охорона праці це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Згідно з частиною першої статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган (частина друга статті 153 КЗпП України).

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Згідно ст. 2 КЗпП України працівники зокрема мають право на здорові та безпечні умови праці.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Закону «Про охорону праці», а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Такий висновок про застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верхового Суду від 23 січня 2019 року у справі № 14-597цс18.

Постановою Верховного Суду від 2,08. 2018 року в справі № 219/1245/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Бахмуті Донецької області «Про відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 грн., завданої трудовим каліцтвом під час виконання трудових обов`язків внаслідок виробничої травми», якою були скасовані рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2016 року, рішення Апеляційного суду Донецької області від 07 вересня 2016 року та Ухвала Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року, якими було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування та стягнуто на його користь 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди, та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог до Фонду соціального страхування в повному обсязі.

Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та відмовляючи в задоволенні позовних вимог до Фонду соціального страхування, Верховний Суд зазначив наступне.

01 січня 2015 року набрав чинності закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Частина восьма статті 36 цього закону передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Пункт 1 частини другої статті 10 цього ж Закону передбачає обов`язок страховика - Фонду соціального страхування України, виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Отже, Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей. Ця стаття Закону стосується всіх відповідних позовних вимог, заявлених після 01 січня 2015 року, незалежно від більш ранньої дати встановлення на підставі висновків МСЕК стійкої втрати професійної працездатності позивача. Дія вищезазначених норм Закону розповсюджується на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його робочі органи, відповідно до пунктів 4-6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У вересні 2018 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області звернулося до суду зі заявою про поворот виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Ухвалою суду від 05.12.2018 року провадження у справі № 219/1245/16-ц (провадження №6/219/179/2018) за заявою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Бахмутського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, заінтересована особа ОСОБА_1 , про поворот виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку Верховним Судом ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року по справі за заявою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі про поворот виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Казенного підприємства «Науково виробничий комплекс «Іскра», Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжі про відшкодування моральної шкоди (справа № 336/9595/14).

Тобто на час розгляду даної справи доказів щодо повороту виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17.08.2016 року про стягнення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Артемівську Донецької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. суду не надано.

Позивач просив долучити до матеріалів справи постанову Верховного Сувду від 07.11.2018 року у справі № 219/1577/16-ц, де суди з аналогічних предмету та підстав позову щодо відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві дійшли висновку про стягнення з підприємства 70000 грн. В основу даної постанови Верховний Суд поклав наступні аргументи. Застосування частини восьмої статті 36 Закон про державне соцстрахування не протирічить статті 58 Конституції України, оскільки фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачу. Скасування обов`язку фонду, який був передбачений, зокрема, статтею 21 Закону про державне соцстрахування 2001, здійснювати відповідну страхову виплату потерпілому означає скасування обов`язку (функції), а не відповідальності винної особи. Скасування відповідного обов`язку не позбавляє потерпілого права звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів відповідно до норм ЦК України та КЗпП України, вимагаючи відшкодування моральної шкоди у роботодавця. За цим самим принципом не можна говорити про порушення положень частин першої та другої статті 5 ЦК України. Роз`яснення Конституційного Суду України, викладені у Рішенні від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004, в цій ситуації не може бути застосовано, оскільки воно стосується статті 34 Закону про державне соцстрахування 2001, який був чинним у відповідній редакції на момент прийняття Конституційним Судом України зазначеного рішення. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Приймаючи ухвалу від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц ВССУ врахував правові висновки, викладені ВСУ в постанові від 11 травня 2016 року (провадження № 6-3149цс15) (п.63).

У своїй постанові від 11 травня 2016 року (провадження № 6-3149цс15) Верховний Суд України вказав на те, що відповідно до частини третьої статті 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 1105-ХІV) моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовувалась Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі ФССНВВПЗ) за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування повинно було здійснюватися у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм законодавства.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено частину третю Закону № 1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. ВСУ дійшов правового висновку, що починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок ФССНВВПЗ. Верховний Суд не бачить підстав для відступлення від цієї правової позиції.

В ухвалі від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц ВССУ дійшов висновку про те, що попри встановлення позивачу відповідно до висновків МСЕК первинної 25 % стійкої втрати професійної працездатності у 2001 році під час звернення позивача у червні 2016 року до суду до його позовних вимог застосовується частина восьма статті 36 Закону про державне соцстрахування, який вступив в силу з 01 січня 2015 року. Відповідна частина статті 36 Закону про державне соцстрахування передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Підхід до розуміння дії частини восьмої статті 36 Закону про державне соцстрахування, як такої, що розповсюджується лише на випадки, коли на підставі висновків МСЕК встановлено втрату професійної працездатності після набуття цим Законом чинності, може призвести до порушення вимог статті 24 Конституції України, оскільки відбувається вибіркове задоволення вимог за датою відповідних висновків МСЕК. Механізм відшкодування відповідної моральної шкоди, який фактично визначає відповідача лише за датою складення висновку МСЕК, не відповідає завданням Закону про державне соцстрахування, оскільки він містить вичерпний перелік страхових виплат, які має здійснювати фонд.

Разом з тим, позивач вважає, що оскільки нещасний випадок стався під час перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ВАТ «ЧасівоЯрський вогнетривкий комбінат», а отже наявні правові підстави для відшкодування саме підприємством -відповідачем моральної шкоди позивачу.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Зрозуміло, що моральні страждання неможливо «виміряти» так, як це можливо зробити з матеріальною шкодою, моральну шкоду не можливо відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критерій майнового виразку душевного болю. Отже будь-яка компенсація не може бути сумірною стражданням. Відповідно, будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинний буди адекватним.

Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, зокрема у справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 року, де у п.37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди.

А також в п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 року, де суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.

Факт моральних страждань позивача при обставинах, які він зазначив у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом втрати позивачем працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач. Суд вважає, що отримавши травму, позивач зазнав фізичний біль, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивача вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, позивач не навів доказів звернення до лікарів з травмою після 2002 року, доказів погіршення стану здоров`я у зв`язку із ушкодженням здоров`я суду не надано.

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.01.2019 року у справі № 210/2104/16-ц висловлено такий правовий висновок.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом № 1105-ХІV.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону № 1105-ХІV у редакції, чинній на час встановлення ОСОБІ висновком МСЕК від 29 вересня 2002 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону № 1105-ХІV у зазначеній редакції завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 8 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону № 1105-XIV визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237? КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року Закон № 717-V не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон № 1105-ХІV, в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, чинній на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування.

Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц та від 06.06.2019 року у справі № 210/1715/17.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, тобто станом на 28.10.2002 року.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати не стягуються.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 43, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 15, 16, 23, 83 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 153, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про охорону праці», ст.ст. 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Публічне акціонерне товариство Часівоярський вогнетривкий комбінат» (), адреса знаходження: Донецька область, м. Часів Яр, вул. Центральна (Комсомольська), 3.

Суддя Л.В. Шевченко