Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 643/10210/15-ц

провадження № 61-3983св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Галина Олександрівна, Служба у справах дітей Московського району Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Шевченко Н. Ф., Івах А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), за участю третьої особи - ОСОБА_5, про визнання договору іпотеки недійсним.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року замінено неналежного відповідача ПАТ «УкрСиббанк» на належного товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року до участі у справі залучено ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, як третю особу.

У жовтні 2015 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до ТОВ «Кей-Колект», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що на час укладення 05 червня 2007 року договору іпотеки між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5, ОСОБА_4 про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1, у ній проживав і був зареєстрований її неповнолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. При укладенні договору іпотеки було порушено його право на користування вказаною квартирою, не було отримано згоди органів опіки та піклування на укладення договору іпотеки, а тому вказаний договір іпотеки, як вона вважає, суперечить законодавству України.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2016 року позов ОСОБА_4 до ТОВ «Кей-Колект», за участю третьої особи - ОСОБА_5, про визнання договору іпотеки недійсним, залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2016 року у складі судді Букреєвої І. А. позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки від 05 червня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, відповідно до якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 для забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника ОСОБА_5 за кредитним договором від 05 червня 2007 року № 0, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприна Г. О. 05 червня 2007 року за реєстровим № 2213.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час укладання ОСОБА_5 і ОСОБА_4 договору іпотеки в спірній квартирі проживав та був зареєстрований неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що також встановлено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2012 року, яким позов ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було задоволено та договір іпотеки, укладений 05 червня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, і гр. ОСОБА_5 і ОСОБА_4, як іпотекодавцями, про передачу в іпотеку нерухомого майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 в частині укладення договору з іпотекодавцем ОСОБА_5 визнано недійсним, а тому передача квартири, право користування якою зберігає неповнолітня дитина, в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання договору недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, не мав і не має права власності на квартиру, він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Оскільки укладення договору іпотеки хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_7 на користування житлом. Порушення ОСОБА_5 умов кредитного договору та у зв'язку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку спірну квартиру - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечних договорів, примарного права малолітнього ОСОБА_7 на збереження саме цієї квартири як місця його проживання. Матір малолітнього ОСОБА_3 участі в укладенні іпотечного договору не брала, проте відповідач ОСОБА_5, батько малолітнього, укладаючи оспорюваний іпотечний договір, повідомив нотаріусу неправдиві відомості про те, що в квартирі ніхто інший, крім нього, не проживає, в тому числі не проживають і неповнолітні діти.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційну скаргу подано з пропуском строку, а апеляційне провадження відкрито без вирішення питання про поновлення такого строку; висновки суду апеляційної інстанції про імовірність звернення стягнення на предмет іпотеки є помилковими, оскільки банк вже звертався з таким позовом; суд апеляційної інстанції невчасно направив судові виклики сторонам та позбавив можливості надати заперечення на апеляційну скаргу та інші докази.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 грудня 2003 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 77,5 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, в рівних частках по Ѕ кожному.

05 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким банк надав ОСОБА_5 споживчий кредит в сумі 68 500,00 дол. США, що станом на момент видачі кредиту становило 345 925,00 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 05 червня 2007 року № 0, відповідно до умов договору іпотеки (нерухомого майна) від 05 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г. О., зареєстрованого в реєстрі за № 2213, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 передали в іпотеку банку в рівних частках по Ѕ кожний нерухоме майно - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами, права вимоги за цим договором іпотеки перейшли від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект».

13 грудня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 звернулись до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ТОВ «Кей-Колект», третя особа: Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в якому просили визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1

13 грудня 2012 року рішенням Московського районного суду м. Харкова позов ОСОБА_5 та ОСОБА_3 задоволено. Договір іпотеки, укладений 05 червня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, і гр. ОСОБА_5 і ОСОБА_4, як іпотекодавцями, про передачу в іпотеку нерухомого майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 в частині укладення договору з іпотекодавцем ОСОБА_5 визнано недійсним.

Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що згідно з довідкою про склад сім'ї неповнолітня дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 27 квітня 2004 року. Отже, на час укладання договору іпотеки в зазначеній квартирі з 27 квітня 2004 року був зареєстрований і проживав неповнолітній ОСОБА_7

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, не мав і не має права власності на квартиру, він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин суд не мав підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, якщо житлові права неповнолітнього ОСОБА_7 не були порушені.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження не знайшли свого підтвердження, оскільки порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які, на думку заявника мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим вони були предметом перевірки і оцінки судом апеляційної інстанцій.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик