У Х В А Л А

6 березня 2019 року

м. Київ

справа № 320/2139/14-ц

провадження № 61-3588ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 жовтня 2014 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 26 січня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №009-04/К-07, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 13 300 дол. США з розрахунку 12,5% річних за весь час користування кредитом на строк з 26 січня 2007 року по 25 січня 2017 року. Мета кредитування - придбання житлового будинку.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується поруками. Відповідно до укладеного договору поруки №009-04/П-07-1 від 26 січня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 (поручитель), відповідно до укладеного договору поруки №009-04/П-07-2 від 26 січня 2007 року між ТОВ « Український промисловий банк» та ОСОБА_3 (поручитель), ОСОБА_4 (боржник), згідно з яким поручителі поручаються перед Кредитором за виконання Боржником зобов'язань за кредитним договором №009-04/К-07 від 26 січня 2007 року.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язання згідно умов кредитного договору, у зв'язку з чим станом на січень 2014 рік наявна заборгованість у розмірі 169 007,83 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 жовтня 2014 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року, позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №009-04/К-07 від 26 січня 2007 року станом на 1 січня 2014 року у розмірі 154 994,98 грн, яка складається з: тіло кредиту у розмірі 93 460,71 грн, відсотки за користування кредитом у розмірі 55 956,28 грн та комісія у розмірі 5 577,99 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №009-04/К-07 від 26 січня 2007 року станом на 1 січня 2014 року у розмірі 154 994,98 грн, яка складається з: тіло кредиту у розмірі 93 460,71 грн, відсотки за користування кредитом у розмірі 55 956,28 грн та комісія у розмірі 5 577,99 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суди виходили з того, що позивача згідно з умовами договору про передачу активів в рахунок погашення заборгованості від 2 липня 2010 року перейшли всі права ТОВ «Український промисловий банк» щодо права вимоги до відповідачів за кредитними договорами та договорами поруки. А оскільки що ОСОБА_5 порушила взяті на себе кредитні зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник й поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. А оскільки, у судовому засіданні відповідачка просила застосувати строк позовної давності, посилаючись, що позивачу було відомо про існуючу заборгованість з моменту передачі активів, тобто з 1 липня 2010 року, а останній платіж зроблено 2 грудня 2008 року, проте договором передбачено, що його виконання здійснюється частинами відповідно до графіка погашення кредиту, то початок перебігу позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, а тому загальна позовна давність застосовується до кожного місяця.

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 жовтня 2014 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року, у який просив скасувати ці судові рішення та ухвалити нове, яким в позові ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Також заявник зазначав, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Малозначними є справи, в яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 1 січня 2019 року складає 1921 грн (1921 грн х100 = 192 100 грн) та справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункти 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Предметом позову в даній справі є вимога майнового характеру про стягнення грошових коштів в сумі 169 007, 83 грн, ціна якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому справа є малозначною в силу закону.

Судом не встановлено обставин, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 жовтня 2014 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко