Постанова

Іменем України

1 березня 2019 року

м. Київ

справа № 752/18552/17

провадження № 61-46590св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

боржник - ОСОБА_4,

стягувач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

заінтересована особа - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року у складі судді Чередніченко Н.П. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року у складі суддів: Прокопчук Н.О., Саліхова В.В., Семенюк Т.А.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречух О.Я. (далі - державний виконавець) та просив скасувати постанову державного виконавця від 12 жовтня 2016 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 4 липня 2016 року, на підставі якого повинно здійснюватися виконання судового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у цивільній справі № 752/16580/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування скарги послався на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсобанк» 376 тис. 77 доларів США 42 центи заборгованості за кредитним договором, що за курсом НБУ станом на 9 січня 2015 року становило 5 млн 926 тис. 337 грн. На виконання зазначеного рішення 4 липня 2016 року видано виконавчий лист. 11 жовтня 2016 року на підставі заяви стягувача державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. ОСОБА_4 зазначав, що виконання вказаного судового рішення не підвідомче Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, оскільки згідно з пунктом 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в АРК, областях, містах Києві та Севастополі підвідомчі рішення, за якими сума зобов'язання становить від шести до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті. Разом з тим, сума зобов'язань боржника перед стягувачем за вказаним виконавчим листом є меншою від визначеної Інструкцією суми. Крім того, стягувач у порушення частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не сплатив авансовий внесок, що є підставою для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року, у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки розмір заборгованості боржника перед банком згідно з рішенням суду визначений в іноземній валютіз її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на 9 січня 2015 року. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Отже, не змінюючи рішення суду, державний виконавець правомірно зазначив, що заборгованість складає 376 тис. 77 доларів США 42 центи, що відповідно до курсу НБУ станом на 9 січня 2015 року становило 5 млн 926 тис. 337 грн. З урахуванням вимогЗакону України «Про виконавче провадження» доводи скарги щодо непідвідомчості Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва є необґрунтованими.

У поданій у жовтні 2018 року касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами порушено вимоги пункту 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5. Державний виконавець, виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження, виходив з того, що сума боргу ОСОБА_4 складала 5 млн 926 тис. 337 грн; будь-які відомості про те, що державний виконавець здійснював конвертацію суми боргу, відсутні. Під час відкриття виконавчого провадження державний виконавець прийняв рішення про стягнення з ОСОБА_4 виконавчого збору в розмірі 592 тис. 633 грн 70 коп., тобто, вирішуючи питання про стягнення виконавчого збору, державний виконавець визначив суму боргу в розмірі 5 млн 926 тис. 337 грн. Оскільки ця сума є меншою ніж сума, встановлена пунктом 4 зазначеної Інструкції, то виконання судового рішення не підвідомче Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2018 року, відповідно до статті 394 ЦПК України, оскільки рішення касаційного суду за наслідками розгляду скарги має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, суддею-доповідачем відкрито провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у цивільній справі № 752/16580/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 376 тис. 77 доларів США 42 центи заборгованості за кредитним договором, що за курсом НБУ станом на 9 січня 2015 року становило 5 млн 926 тис. 337 грн.

На виконання вказаного рішення суду 4 липня 2016 року Голосіївським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 2/760/4856.

Постановою державного виконавця від 11 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 376 тис. 77 доларів США 42 центи заборгованості за кредитним договором, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 9 січня 2015 року 5 млн 926 тис. 337 грн (а.с. 5).

За положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ; у редакції, чинній на час прийняття постанови державного виконавця від 11 жовтня 2016 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону № 1404-VІІІ).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За змістом пункту 30.1 статті 30 Закону України від 5 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону № 1404-VІІІ.

Відповідно до частин третьої-п'ятої статті 49 Закону № 1404-VІІІ у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Кошти виконавчого збору, стягнуті під час виконання рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, відповідно до цієї статті підлягають валютообмінній фінансовій операції, а одержані після цього кошти у гривнях зараховуються до Державного бюджету України.

Витрати у зв'язку з валютообмінними фінансовими операціями та інші витрати, пов'язані з перерахуванням коштів, покладаються на боржника.

Суди встановили, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у цивільній справі № 752/16580/14-ц визначено суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на 9 січня 2015 року.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов'язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на 9 січня 2015 рокустановило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов'язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Саме таких висновків дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа № 761/12665/14-ц).

Таким чином, зазначення у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження суми боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні, відповідає змісту судового рішення, не впливає на порядок звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішення під час обчислення боргу в іноземній валюті, передбачений Законом № 1404-VІІІ, та не свідчить про незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження.

Звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішення під час обчислення боргу в іноземній валюті державний виконавець повинен здійснювати з дотриманням вимог, визначених у статті 49 Закону № 1404-VІІІ.

Крім зазначеного, у касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на непідвідомчість судового рішення Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві у силувимог пункту 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі - Інструкція; у редакції, чинній на час прийняття постанови державного виконавця від 11 жовтня 2016 року).

Так, за змістом пункту 4 Інструкції Відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підвідомчі рішення, за якими сума зобов'язання становить від шести до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Офіційний курс НБУ долара США до гривні станом на 11 жовтня 2016 року (дата прийняття постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження) було встановлено на рівні 25.8271 гривні за 1 долар США.

Таким чином, еквівалент іноземної валюти (376 тис. 77 доларів США 42 центи), що підлягає стягненню за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у цивільній справі № 752/16580/14-ц, на час прийняття постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження був більшим ніж шість мільйонів гривень та меншим ніж двадцять мільйонів гривень, а відтак зазначене судове рішення підвідомче Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, тому вказана постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження прийнята з дотриманням положень пункту 4 Інструкції.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_4, оскільки оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з дотриманням вимог чинного законодавства.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини та вимоги закону колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не встановила порушень судами під час розгляду справи норм матеріального права, зокрема, пункту 4 Інструкції, про що зазначав ОСОБА_4 у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не впливають на законність судових рішень у справі, які ухвалені з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, постійна колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв