ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2019 року м. Чернівці

справа № 713/1458/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: виконавчий комітет Мигівської сільської ради, Орган опіки та піклування Вижницької РДА,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_7 від імені ОСОБА_3 та неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_3, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Кириляк А.Ю., дата виготовлення повного тексту рішення суду невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по вул. Центральна, 78, с. Мигове Вижницького району Чернівецької області.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги позивач посилався на те, що він з 12.03.2008 року є власником житлового будинку і господарських споруд, що розташований за адресою вул. Центральна, 78, с. Мигове Вижницького району Чернівецької області.

ОСОБА_2 проживав у домогосподарстві за адресою вул. Центральна, 78, с. Мигове з народження, в подальшому після одруження він почав проживати за вказаною адресою з дружиною ОСОБА_3 та дітьми, мав відкритий окремий погосподарський номер при відсутності земельної ділянки та житлового будинку.

У 2011 році при упорядкуванні погосподарських книг на виконання Інструкції

Провадження №22-ц/822/134-135/19 Категорія 46

з ведення по господарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої Наказом ДКС України №9491 від 08.12.2010 року, було прийнято рішення виконавчого комітету №11 від 02.03.2011 року про те, що громадяни, які зареєстровані на території Мигівської сільської ради та яким було відкрито погосподарські особові номера на присадибні ділянки й прописано їх сімї на постійне місце проживання по даних особових номерах, у звязку з відсутністю житла дані особові номера закрити і приписати ці сімї по фактичному місцю проживання.

Письмової згоди на реєстрацію постійного місця проживання невістки ОСОБА_3 - дружини брата, як власник житлового будинку та дорослі члени його сімї не надавали, спільного господарства він з відповідачами не вів.

Також зазначає, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 збудували житловий будинок, який знаходиться за адресою вул. Буковинська, 14-а, с. Мигове Вижницького району Чернівецької області.

Відповідачка разом із своїм колишнім чоловіком - ОСОБА_2 та малолітніми дітьми з 1 січня 2012 року вибула із зазначеного житлового будинку, має інше житло, в якому проживає, дана обставина підтверджується копією ОСОБА_8 обстеження матеріально - побутових умов ОСОБА_1

Крім того, в позовній заяві зазначив, що до сутності установлених правовідносин не поширюються норми ст.64, 156 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України.

На підставі викладеного просив позов задовольнити з підстав, визначених ст.406 ЦПК України.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований по вул. Центральна,78 с. Мигове Вижницького району Чернівецької області.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_7 від імені ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що рішення прийняте без зясування дійсних обставин справи та без належної оцінки доказів. Зазначає, що дійсно перебувала з 20.12.2004 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який розірвано на підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 09.03.2016 року. З часу одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали в спірному будинку, де в них народилося троє дітей. У звязку з розірванням шлюбу з ОСОБА_2, який є братом позивача, вона не має змоги проживати в зазначеному будинку, оскільки їй чиняться перешкоди, а тому проживає разом з неповнолітніми дітьми зі своєю матірю. Оскаржуване рішення, в свою чергу, при наявності права користування у дітей на підставі факту їх народження позбавляє останніх постійного місця проживання. Житловий будинок, який будувався ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не введений в експлуатацію, що позбавляє її можливості зареєструвати там дітей.

Також на вказане рішення ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу від імені неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, незаконність якого обґрунтовує обставинами, які наведені вище.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 від імені ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не зявились, а представник позивача ОСОБА_9 в поданому клопотанні не обґрунтував та не підтвердив поважність причин неявки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Однак, оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З положень ст.150 ЖК України та ст.383 ЦК України вбачається, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований по вул. Центральна, 78 в с.Мигове Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується витягом №18068828 від 12.03.2008 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5).

Згідно витягів із записів погосподарських книг в спірному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_2, його колишня дружина ОСОБА_3, їхні неповнолітні діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які до 02.03.2011 року проживали там же, однак у ОСОБА_2 був відкритий окремий погосподарський номер.

Заочним рішенням Вижницького районного суду від 09.03.2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.13).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від 19.05.2017 року встановлено, що зі слів сусідів відповідачі та їх діти з 01.01.2012 року в житловому будинку по вул. Центральна,78 с. Мигове Вижницького району Чернівецької області не проживають (а.с.7).

В акті обстеження місця проживання ОСОБА_3 від 19.09.2017 року встановлено, що остання з дітьми проживають без реєстрації у матері ОСОБА_10 в житловому будинку по вул. Буковинська,12 с. Мигове з квітня 2015 року (а.с.47), крім того про факт проживання за вказаною адресою свідчить відповідь Вижницької РДА №01.34-325 від 28.02.2018 року (а.с.105).

Згідно рішення виконавчого комітету Мигівської сільської ради від 25.01.2017 року визначено та закріплено юридичну адресу житловому будинку, забудовником якого є ОСОБА_2, на власній присадибній ділянці в селі Буковинській,14 «б» Вижницького району Чернівецької області.

Згідно рішення виконавчого комітету Мигівської сільської ради №11 від 02.03.2011 року на виконання вимог Інструкції з ведення по господарського обліку в сільських, селищних та міських радах затвердженої Наказом ДКС України №9491 від 08.12.2010 року та зареєстрованого 05.01.2011 року в МЮ України за №9/18747, виконком сільської ради вирішив: громадянам, які зареєстровані на території Мигівської сільської ради і їм було відкрито погосподарські особові номера на присадибні ділянки і прописано їх сімї на постійне місце проживання по даних особових номерах, в звязку з відсутністю житла та згідно вказаної Інструкції дані номера закрити і приписати дані сімї по фактичному місцю проживання (а.с.9 зворот).

Встановлені судом першої інстанції обставини сторонами визнаються та доводами апеляційної скарги не спростовуються, а відомості про оскарження сторонами рішення Мигівської сільської ради №11 від 02.03.2011 року відсутні.

У відповідності до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частина 1 ст.402 ЦК України визначає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не повязане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідачі проживали у спірному будинку з власником, однак по окремому погосподарському номеру до моменту прийняття зазначеного рішення Мигівської сільської ради та були прописані вже до будинку позивача по фактичному місцю проживання і набули право користуванням чужим майном без згоди власника, що по своїй суті є встановлення сервітутом на підставі закону.

Так, в силу вимог п.5 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не спростовано її відсутність разом з дітьми за місцем реєстрації з 01.01.2012 року та не доведено факту чинення їй перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням з боку позивача чи членів його сімї.

Посилання в апеляційних скаргах на порушення вимог ст.18 ЗУ «Охорону дитинства» не спростовують можливість захисту прав власника у обраний спосіб виходячи з наступного.

Згідно вимог частин 2, 3 зазначеної статті діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Так, відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Місце проживання неповнолітньої, малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає.

Отже, за наведених норм права вбачається, що за умови відсутності у відповідачів статусу наймача або члена сімї власника, відсутня заборона на виселення дітей разом з матірю та батьком, а також враховуючи, що актом обстеження місця проживання ОСОБА_3 від 19.09.2017 року встановлено, що остання з дітьми проживають без реєстрації у матері ОСОБА_10 в житловому будинку по вул. Буковинська,12 с. Мигове з квітня 2015 року (а.с.47), що також підтверджується відповіддю Вижницької РДА №01.34-325 від 28.02.2018 року, ЗУ «Охорону дитинства» не гарантує забезпечення житлових прав дітей при припинені сервітуту, зокрема, за обставин наявності іншого місця проживання.

Про те, застосовуючи до спірних правовідносин ст.ст.71, 72 ЖК УРСР суд першої інстанції не звернув увагу, що вказані норми поширюються на наймача або членів його сімї, що є відмінним від обставин набуття прав у цьому спорі.

Отже, як вбачається з викладеного, застосовані судом норми матеріального права на спірні правовідносини не поширюються.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є власником будинку, з відповідачами спільним побутом не повязаний, вони не проживають у спірному будинку з 01.01.2012 року (більше трьох років), відтак право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ст.391 ЦК України за правилами п.5 ч.1 ст.406 ЦК України, про що було заявлено в позові, отже є підставою зміни мотивувальної частини рішення суду та застосування ст.406 ЦК України до спірних правовідносин як на підставу задоволення позовних вимог.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 від імені ОСОБА_3 та неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2018 року в частині підстав задоволення позову змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на статті 71, 72, 107 ЖК УРСР.

Доповнити мотивувальну частину рішення як на підставу для задоволення позовних вимог пунктом 5 ч.1 ст.406 ЦК України.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий підпис /ОСОБА_11/

Судді підписи /ОСОБА_12, ОСОБА_8/