Справа № 525/1249/18
Провадження №2/525/38/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.11.2019 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., при секретарі Гавриш О.В., з участю представника позивача адвоката Мартинюка О.С., представника відповідача адвоката Дем`яненко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в:

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що 20 березня 2018 року о 18 год. 49 хв. на 283 км 100 м автодороги Київ-Харків-Довжанський сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 (застрахований в ПАТ СК «Універсальна») та автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 (застрахований в ПАТ СК «Провідна»). В результаті вищевказаної ДТП було пошкоджено автомобіль Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 . Постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10.04.2018 року у справі №525/339/18 водія ОСОБА_2 , який керував на час дорожньо-транспортної пригоди автомобілем Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП; 21.04.2018 року вищевказана постанова суду набрала законної сили.

Позивач вказує, що він за власний рахунок здійснив ремонт пошкодженого в результаті ДТП автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 . Вартість запасних частин та відновлювального ремонту вищевказаного автомобіля, який був пошкоджений 20.03.2018 року в ДТП склала 247162 грн.80 коп. Вказана сума, як зазначає позивач у справі ОСОБА_1 , є вартістю матеріального збитку, завданого йому як власнику автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті ДТП. ПАТ СК «Провідна» виплатила позивачу у справі страхове відшкодування в розмірі 99000 грн. Позивач ОСОБА_1 також у позовній заяві зазначає, що з огляду на викладене, різниця між вартістю понесених позивачем витрат на ремонт автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 та виплаченим страховим відшкодуванням складає: 247162,80 грн.-99000 грн.-1000 грн.=148162,80 грн., що є ціною позову.

Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ст.ст. 1166,1187,1192,1194 ЦК України, позивач у справі ОСОБА_1 звернувся до Великобагачанського районного суду Полтавської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 (водія автомобіля Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 ) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та просив стягнути з відповідача у справі кошти в сумі 148162,80 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також стягнути сплачений судовий збір по даній цивільній справі (а.с.а.с.2-4).

Загальне позовне провадження у справі було відкрито ухвалою суду від 29.11.2018 року і по справі призначено підготовче засідання (а.с.49). Копія позовної заяви з додатками була направлена на адресу місця реєстрації відповідача у справі.

19.02.2019 року до Великобагачанського районного суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про відновлення терміну для подання відзиву на позов (а.с.а.с.62-63) та подано відзив на позов з додатками, які приєднано до матеріалів справи (а.с.а.с.66-70,71-86). З доводів відзиву на позов вбачається, що відповідач заперечує заявлені позовні вимоги до нього в повному обсязі, вважає, що позивачу виплачено страхове відшкодування, яке покриває заподіяну шкоду в результаті ДТП, яке мало місце 20.03.2018 року; до позовної заяви позивачем у справі не надані експертна оцінка та розрахунок можливого пошкодження майна, ряд фіскальних чеків не мають відношення до справи, так як видані після дати акту виконаних робіт; вважає, що сам по собі факт ДТП не є підставою для визнання позову та стягнення коштів; також посилається на те, що у позові відсутні факти процесуальної підстави позову, не доведені факти, при яких виникає право стягнення у позивача, відсутні підстави та норми для стягнення заборгованості; в задоволенні позовних вимог відповідач ОСОБА_2 просив відмовити (а.с.а.с.66-70).

02.07.2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Мартинюка О.С. про приєднання до матеріалів справи ряду документів (а.с.а.с.148,149,150,151,152-170).

Підготовче засідання у справі проведено 03.07.2019 року та призначено розгляд даної справи по суті (а.с.173).

В ході судового розгляду справи представником відповідача адвокатом Дем`яненко О.М. направлялися до суду заяви по суті справи (заяви та схеми-таблиці невідповідностей, в яких вказується про наявність розбіжностей у фіскальних чеках по кількості та вартості товару), які приєднані до матеріалів справи (а.с.а.с.185,186-190,206,231). Також, в ході судового розгляду справи представником позивача адвокатом Мартинюком О.С. надавалися документи, які приєднані до матеріалів справи (а.с.а.с.227,228-230).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мартинюк Олександр Сергійович підтримав доводи позовної заяви, в своїх поясненнях посилався на обставини, які викладені в позові і просив його задовольнити; підтримав наведений у позовній заяві розрахунок ціни позову; наявні у фіскальних чеках розбіжності по кількості та вартості товару пояснив попередньою оплатою за придбання товару (запчастин), необхідних для ремонту пошкодженого автомобіля та особливостями програмного забезпечення ТОВ «Автоцентр-Полтава».

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Дем`яненко Оксана Миколаївна позовні вимоги позивача не визнала, в своїх поясненнях посилалася на доводи, які викладені у відзиві відповідача на позов та які зазначені у заявах та схемах-таблицях щодо виявлених розбіжностей у фіскальних чеках по кількості та вартості товару; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила суд відмовити у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення та доводи представника позивача адвоката Мартинюка Олександра Сергійовича, пояснення та доводи представника відповідача адвоката Дем`яненко Оксани Миколаївни, дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності, і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір.

Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що даним позивачем при зверненні до суду з відповідним цивільним позовом визначено такий суб`єктний склад учасників справи відповідачем визначено громадянина ОСОБА_2 , який був водієм транспортного засобу Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 на момент ДТП, що мала місце 20 березня 2018 року о 18 год. 49 хв. на 283 км 100 м автодороги Київ-Харків-Довжанський, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить позивачу у справі ОСОБА_1 (а.с.а.с.2-4). Учасниками справи в порядку, передбаченому ЦПК України не заявлялися клопотання про залучення до участі у справі інших осіб; при цьому належить врахувати правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 20.01.2016 року та у постанові №6-954цс16 від 26.10.2016 року про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого був потерпілий; право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 року). Крім цього також належить врахувати висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 14.02.2018 року у справі №344/10730/15-ц (при розгляді цивільного спору до особи, винної у вчиненні ДТП, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована) про те, що особа (позивач) згідно ч.1 ст.12 ЦК України здійснює свої права вільно, на власний розсуд і не може бути примушений до дій, вчинення яких не є обов`язковим (ч.2 ст.14 ЦК України).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , виданого Центром ДАІ 8054 05.11.2015 року, громадянин ОСОБА_1 є власником транспортного засобу автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 , 2015 року випуску (а.с.5). Цивільно-правова відповідальність володільця даного транспортного засобу забезпечена полісом №АК6279093 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що виданий ПрАТ «СК «Провідна» (а.с.80).

Сторонами у справі не заперечується, що станом на 20 березня 2018 року (дата дорожньо-транспортної пригоди з участю автомобілів Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 та Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 ), водієм автомобіля Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 був відповідач у справі ОСОБА_2 . Цивільно-правова відповідальність володільця вказаного транспортного засобу забезпечена полісом №АК7913780 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що виданий ПАТ «СК «Універсальна» (а.с.79).

Постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 квітня 2018 року ОСОБА_2 (відповідач у даній цивільній справі) визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та на нього накладено стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн. на користь держави та стягнуто судовий збір (а.с.а.с.34-35). З мотивувальної частини даної постанови суду, яка набрала законної сили 21.04.2018 року вбачається, що 20 березня 2018 року о 18 год. 49 хв. на 283 км 100 м автодороги Київ-Харків-Довжанський водія ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував погодні умови, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем марки Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в попутному напрямку попереду, який, в свою чергу, здійснив наїзд на бордюрний камінь ліворуч. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Отже, водій ОСОБА_2 порушив п.п.12.1,13.1 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З доводів позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він за власний рахунок здійснив ремонт пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіля Audi Q7, 2015 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , при цьому, вартість запасних частин та відновлювального ремонту даного транспортного засобу, який був пошкоджений 20.03.2018 року в ДТП в результаті дій водія ОСОБА_2 склала 247162 грн.80 коп. Вказана сума, як на те посилається позивач в обґрунтуванні позовної заяви, є вартістю матеріального збитку, завданого йому як власнику автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті ДТП. Також позивач посилається на те, що ПАТ СК «Провідна» виплатила йому страхове відшкодування в розмірі 99000 грн. і різниця між вартістю понесених ним витрат на ремонт автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 та виплаченим страховим відшкодуванням складає (позивачем наведено такий розрахунок) 247162,80 грн.-99000 грн.-1000 грн.=148162,80 грн., що є ціною позову.

Сторонами у справі в ході судового розгляду справи не оспорювався розмір отриманого ОСОБА_1 страхового відшкодування; стороною позивача до суду не подавалися докази про дату сплати відповідного страхового відшкодування.

Учасники справи в ході розгляду справи не заявляли клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, зокрема, таке питання обмірковувалося представником позивача у справі в ході розгляду справи по суті; при цьому необхідно врахувати, що заявлення такого клопотання є виключно процесуальним правом сторін у справі, що випливає з положень частини 3 статті 13 ЦПК України та не є обов`язковим згідно статті 105 ЦПК України.

В ході судового розгляду справи представник позивача у справі адвокат Мартинюк Олександр Сергійович посилався на те, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 внаслідок ДТП, що мала місце 20.03.2018 року становить 247162,80 грн., що складається з вартості придбаних запасних частин на суму 216568,60 грн. та відновлювального ремонту даного транспортного засобу на суму 30594,25 грн.

На підтвердження понесення позивачем у справі витрат на відновлення автомобіля та придбання запасних частин стороною позивача подані ряд документів.

Так, як вбачається з копії видаткової накладної ТОВ «Автоцентр-Полтава» №АЦ-0002383 від 25.05.2018 року (одержувач ОСОБА_1 ), в ній вказано умова продажу безготівковий розрахунок, також вказано товар (його найменування та маркування), кількість та вартість (позиції 1-132); зазначено, що загальна сума складає 216568 грн.60 коп. (а.с.а.с.6-8). Вбачається, що на цій видатковій накладній маються підписи уповноваженої особи ТОВ «Автоцентр-Полтава» та ОСОБА_1 .

Згідно фіскального чека ТОВ «Автоцентр-Полтава» (Автомайстерня) №2 від 25.04.2018 року (пакет №3867) вбачається перелік запасних частин та їх вартість, загальна сума готівкою (як вказано) 44999,96 грн. (а.с.а.с.9-11).

Згідно фіскального чека ТОВ «Автоцентр-Полтава» (Автомайстерня) №1 від 26.04.2018 року (пакет №3883) вбачається перелік запасних частин та їх вартість, загальна сума готівкою (як вказано) 49500,02 грн. (а.с.а.с.12-14).

З фіскального чека ТОВ «Автоцентр-Полтава» (Автомайстерня) №1 від 27.04.2018 року (пакет №3909) вбачається перелік запасних частин та їх вартість, загальна сума готівкою (як вказано) 4999,98 грн. (а.с.а.с.15-17).

З фіскального чека ТОВ «Автоцентр-Полтава» (Автомайстерня) №2 від 27.04.2018 року (пакет №3910) вбачається перелік запасних частин та їх вартість, загальна сума готівкою (як вказано) 500,00 грн. (а.с.18).

З фіскального чека ТОВ «Автоцентр-Полтава» (Автомайстерня) №12 від 25.05.2018 року (пакет №4296) вбачається перелік запасних частин та їх вартість, загальна сума готівкою (як вказано) 49500,04 грн. (а.с.а.с.19-22).

Згідно фіскального чека ТОВ «Автоцентр-Полтава» (Автомайстерня) №4 від 26.05.2018 року (пакет №4306) вбачається перелік запасних частин та їх вартість, загальна сума готівкою (як вказано) 49000,01 грн. (а.с.а.с.23-26).

Згідно фіскального чека ТОВ «Автоцентр-Полтава» (Автомайстерня) №5 від 27.05.2018 року (пакет №4318) вбачається перелік запасних частин та їх вартість, загальна сума готівкою (як вказано) 18068,54 грн. (а.с.а.с.27-30).

Суд перевірив суми, які вказані у вищевказаних фіскальних чеках, які надані стороною позивача у справі (44999,96 грн.+49500,02 грн.+4999,98 грн.+500 грн.+49500,04 грн.+49000,01 грн.+18068,54 грн.=216568,55 грн.) та встановив, що вказана загальна сума по фіскальних чеках майже повністю співпадає з сумою 216568,60 грн. (різниця 5 копійок), яка вказана у видатковій накладній ТОВ «Автоцентр-Полтава» №АЦ-0002383 від 25.05.2018 року (а.с.а.с.6-8).

Як вбачається з Акту №-0001409 від 25.05.2018 року здачі-прийняття робіт (надання послуг) по ремонту, виданого фізичною особою-підприємцем Чернявським ОСОБА_3 Л ОСОБА_4 , який підписаний від виконавця та замовника ОСОБА_1 , в цьому Акті вказаний перелік виконаних робіт, кількість нормо годин та вартість кожної з виконаних робіт, загальна сума складає 30594,25 грн. (а.с.31). Сплата вказаної суми за послуги по ремонту автомобіля (як зазначено) підтверджується копією товарного чеку від 25.05.2018 року, виданого ФОП ОСОБА_5 на суму 30594,25 грн. (а.с.32).

Представником відповідача у справі адвокатом Дем`яненко О.М.подані заяви та схеми-таблиці невідповідностей, в яких вказується про наявність розбіжностей у наданих стороною позивача у справі фіскальних чеках (виданих ТОВ «Автоцентр-Полтава» (Автомайстерня) по кількості та вартості товару (а.с.а.с.185,186-190,206,231). Суд, проаналізувавши вищевказані доводи представника відповідача в сукупності з дослідженими в ході судового розгляду фіскальними чеками, наданими стороною позивача, а також враховуючи пояснення з цього приводу представника позивача у справи, приймає вказані виявлені розбіжності, які зазначені представником відповідача у схемі-таблиці розбіжностей (а.с.а.с.186-190,206), оскільки такі розбіжності дійсно мають місце, однак, самі по собі ці розбіжності по своїй суті не позбавляють сторону позивача права на пред`явлення позовних вимог до особи, винної у заподіянні шкоди власнику пошкодженого транспортного засобу та не доводять його намагання отримати кошти від відповідача з корисливою метою (як про те вказується в доводах відзиву на позовну заяву).

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до вимог частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування лише у разі, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Таким чином, частиною 2 статті 1166 ЦК України встановлено презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести наступні факти: неправомірність поведінки особи, тобто будь-якої поведінки, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди: втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є підставою для відшкодування завданої шкоди.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У відповідності до положень статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Верховний Суд України у своїй постанові від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14 вказав, що аналіз норм статті 1166 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Стороною позивача у справі до матеріалів справи додано Звіт №297 від 29.05.2018 року про оцінку майна (визначення вартості матеріального збитку автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 ) (а.с.а.с.152-169).

Згідно цього Звіту №297 від 29.05.2018 року (що складений після дати складення відповідної видаткової накладної та дат, які вказані у фіскальних чеках про оплату готівкою придбаних запасних частин) про оцінку майна (визначення вартості матеріального збитку) автомобіля Audi Q7, 2015 р.в, д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 ) з фототаблицями до нього та невід`ємними додатками (актом огляду транспортного засобу-дефектна відомість, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копіями сертифікату суб`єкта оціночної діяльності, кваліфікаційного свідоцтва оцінювача та посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача та попередньою калькуляцією), що складений ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи» (огляд транспортного засобу проводився в присутності представників страхових компаній «Універсальна» та «Провідна»), вартість матеріального збитку, з ПДВ на запчастини та матеріали, завданого власнику вищевказаного автомобіля Audi Q7, 2015 р.в, д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 складає 191489,11 грн. (а.с.а.с.152-169).

Спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду Державного майна України від 24.11.2003 року за №142/5/2092 (із змінами) затверджено Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Згідно з пунктом 2.4 Методики, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Тобто, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Враховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків. Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто, величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ. При цьому, Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується.

Відповідно до частини 2 статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Тобто, зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). При цьому, аналогічну правову позицію викладено у абз.4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами).

За нормою статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно частин 1,2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи в своїй сукупності доводи та докази сторони позивача у справі в контексті заявлених позовних вимог, а також доводи та докази сторони відповідача у справі з урахуванням положень статей 22,1166,1187,1192 ЦК України, статей 12,13,76,77,80,81,89 ЦПК України суд приходить до висновку, що з досліджених в ході розгляду справи видаткової накладної №АЦ-0002383 від 25.05.2018 року, фіскальних чеків №2 від 25.04.2018 року, №1 від 26.04.2018 року, №1 від 27.04.2018 року, №2 від 27.04.2018 року, №12 від 25.05.2018 року, №4 від 26.05.2018 року, №5 від 27.05.2018 року, а також враховуючи виявлені розбіжності щодо кількості та вартості товару у фіскальних чеках (в межах заяви та схеми-таблиці невідповідностей, що подані стороною відповідача у справі), а також враховуючи зміст Звіту №297 від 29.05.2018 року з його додатками про оцінку майна (визначення вартості матеріального збитку) автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 (вартість матеріального збитку, з ПДВ на автозапчастини та матеріали складає 191489,11 грн.), неможливо зробити однозначний висновок про те, що зазначені в них товари та послуги на загальну суму 216568,60 грн. були придбані/оплачені щодо необхідного ремонту належного позивачу у справі автомобіля, пошкодження якого сталися внаслідок ДТП, що мало місце 20.03.2018 року, винним у спричиненні якого був відповідач у справі.

Разом з цим, з урахуванням доводів та обгрунтування позовної заяви, в тому числі з посиланням позивача на положення статей 1166,1187,1192 та 1194 ЦК України, поданого стороною позивача у справі в якості доказу до матеріалів справи та дослідженого в судовому засіданні Звіту №297 від 29.05.2018 року з його додатками про оцінку майна (визначення вартості матеріального збитку) автомобіля Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_2 та заявлення позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди як різниці між заподіяною шкодою та виплаченим страховим відшкодування (наявне посилання позивача на норми ст.1194 ЦК України), суд виходить з положень статті 22 ЦК України, а також сукупності норм статей 1166,1187,1192 та 1194 ЦК України та даних Звіту №297 від 29.05.2018 року з його додатками про оцінку майна (визначення вартості матеріального збитку) автомобіля Audi Q7, 2015 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 про те, що вартість матеріального збитку, з ПДВ на автозапчастини та матеріали складає 191489,11 грн., відповідно, різниця між виплаченим страховим відшкодуванням (згідно доводів позовної заяви в цій частині (саме щодо виплаченого страхового відшкодування «99000 грн. - 1000 грн.»), буде складати суму 91489 грн.11 коп., відповідно, саме ця сума є різницею між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодування), яка в силу норм статті 1194 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача у справі ОСОБА_2 .

Суд, з огляду на викладене, детально проаналізував відомості та розрахунки, що містяться у Звіті №297 від 29.05.2018 року з його додатками про оцінку майна (визначення вартості матеріального збитку) автомобіля Audi Q7, 2015 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 і вважає, що даний Звіт проведений з урахуванням існуючої Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів; наведені у даному Звіті розрахунки саме визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу в сумі 191489,11 грн. і є збитками, які заподіяні ОСОБА_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 20 березня 2018 року, оскільки оцінювачем (згідно вимог вищевказаної Методики) визначено дану суму з урахуванням відповідної методики, метою оцінки було визначення ринкової вартості даного колісного транспортного засобу та розміру збитків, при цьому, оцінювачем слушно не була розрахована величина втрати товарної вартості даного колісного транспортного засобу (про що вказано у вищезазначеному Звіті).

Суд не може погодитися з доводами відповідача у справі ОСОБА_2 , що викладені у відзиві на позов про те, що сторона позивача у справі свідомо вводе в оману учасників справи та суд, оскільки згідно положень статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а оцінка наданих суду учасниками справи доказів є процесуальним обов`язковим суду в силу положень статті 89 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до положень частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Поряд з цим, згідно частини 3 цієї статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог щодо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З квитанції про сплату судового збору №5Р5531 від 27.09.2018 року відділення №2 Лубенське управління АТ «Полтава-Банк» вбачається, що позивачем у справі ОСОБА_1 при зверненні до Великобагачанського районного суду Полтавської області з даним цивільним позовом було сплачено судовий збір в сумі 1481 грн.64 коп. (а.с.1).

Враховуючи вищевикладене, положення частини 1 статті 131, частини 1 статті 141 ЦПК України та те, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню на 61,75% (розрахунок: 91489,11 грн.84 коп.х100:148162 грн.80 коп. (ціна позову)=61,75%), з урахуванням роз`яснень, викладених в пункті 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами), судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 в сумі 914 грн.91 коп. (розрахунок: 1481 грн.64 коп.х61,75%:100=914 грн.91 коп.).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.55 Конституції України, ст.ст.15,16,22,1166,1187,1192,1194 Цивільного кодексу України, частинами 5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами), ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», роз`ясненнями, що викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.ст.4,5,11,12,13,76-80,81,82,83,89,133,141,259,263-265,272-273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрованого у встановленому порядку на проживання за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , жителя АДРЕСА_2 (дев`яносто одну тисячу чотириста вісімдесят дев`ять) грн.11 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрованого у встановленому порядку на проживання за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , жителя АДРЕСА_3 судові витрати по справі (витрати по оплаті судового збору) у розмірі 914 грн.91 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

На виконання п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін: позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_3 ; представник позивача адвокат Мартинюк Олександр Сергійович, місце знаходження м. Лубни, проспект Володимирський, 1/5, офіс 1а; відповідач ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ; представник відповідача адвокат Дем`яненко Оксана Миколаївна, робоче місце м. Южне, вулиця Пр.Мира, 16 Б Одеської області.

Повний текст рішення складений 14 листопада 2019 року.

Суддя В.В. Хоролець