ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/11225/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Собчук І.Ю.

за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Кривцової Крістіни Танасіївни

учасники справи

позивач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Кривцова Крістіна Танасіївна

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2018 року, головуючий у першій інстанції ОСОБА_6,

встановила:

ОСОБА_4 у листопаді 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Кривцової К.Т. про визнання договору недійсним, права спільної сумісної власності, відшкодування витрат.

Справа №727/11225/17 Головуючий у 1 інстанції Семенко О.В.

Провадження №22-ц/822/24/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Зазначав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Фороснянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області актовим записом №02 від 25

липня 2013 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за номером 9557.

Після чого ОСОБА_5 набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 9558.

Посилався на те, що умова оспорюваного правочину щодо особистої приватної вланості того з подружжя, на якого придбано майно з 20 квітня 2017 року, суперечить положенням ч.2 ст.60, ч.5 ст.93 СК України, є несправедливою, ставить у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушує права, оскільки за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набуто квартиру АДРЕСА_1 за рахунок участі ОСОБА_4 коштами.

Вказував на те, що його волевиявлення не відповідало дійсній волі, поза його волевиявлення шлюбним договором було передано його право власності на належну йому Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Зазначав, що довіряючи подружжю ОСОБА_5, не знайомився з договором, який є обманом.

Також посилався на порушення нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не роз»яснення правових наслідків правочину, не розуміння змісту правочину, оскільки не володіє українською мовою, не забезпечення перекладачем.

Крім того, у квартирі АДРЕСА_1 здійснено ремонтно-будівельні роботи за рахунок коштів ОСОБА_4 в сумі 102291 грн. 05 коп.

Просив визнати шлюбний договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за номером 9557, недійсним, визнати право спльної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках по Ѕ кожного.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 доповнив позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 вартість будівельних матеріалів в сумі 47291 грн. 05 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2018 року у позові відмовлено.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає про неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, що правочин порушує право власності ОСОБА_4 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, є несправедливим, ставить у надзвичайно невигідне матеріальне становище, не відповідність його волевиявлення дійсній волі, не роз»яснення нотаріусом правових наслідків правочину, не розуміння змісту правочину через не володіння українською мовою, не забезпечення перекладачем, доведеності витрат на придбання будівельних матеріалів для здійснення у квартирі АДРЕСА_1 ремонтних робіт.

Посилається на неправильне застосування норм матеріального права ч.1,9 ст.7, ч.2 ст.60, ч.5 ст.93 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Кривцова К.Т.просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, визнання права спільної сумісної власності на майно, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.60, ч.5 ст.93, ч.2, 5 ст.97 СК України, ч.1 ст.233 ЦК України та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання шлюбного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 9557, недійсним.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що умови оспорюваного договору не суперечать положенням статей 93 та 97 СК України, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скористались правом подружжя домовитися про непоширення на майно, набуте ними в період шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу, умовами правочину лише визначається правовий режим майна, яке буде набуте сторонами за час шлюбу.

Водночас суд першої інстанції вважав недоведеними обставини порушення прав ОСОБА_4, надзвичайно невигідного матеріального становища ОСОБА_4, не володіння ОСОБА_4 українською мовою та не розуміння змісту договору, вчинення правочину під впливом помилки, обману.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення вартості будівельних матеріалів в сумі 47291 грн. 05 коп., дійшов висновку про недоведеність участі ОСОБА_4 у придбанні будівельних матеріалів для здійснення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_1 на підставі показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2018 року наведеним вимогам відповідає.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Предметом позову ОСОБА_4, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання шлюбного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 9557, недійсним, права спльної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках по Ѕ кожного, стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 вартості будівельних матеріалів в сумі 47291 грн. 05 коп.

Обставинами, якими ОСОБА_4 обгрунтовувались позовні вимоги, зазначалося, що правочин порушує право власності ОСОБА_4 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, є несправедливим, ставить у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суперечить положенням ч.2 ст.60, ч.5 ст.93 СК України, не відповідність його волевиявлення дійсній волі, не роз»яснення нотаріусом правових наслідків правочину, не розуміння змісту правочину через не володіння українською мовою, не забезпечення перекладачем, здійснення у квартирі АДРЕСА_1 ремонтних робіт за рахунок коштів ОСОБА_4 в сумі 102291 грн. 05 коп.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

За змістом пунктів 1, 2 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; визнання правочину недійсним.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Фороснянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області актовим записом №02 від 25 липня 2013 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за номером 9557.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України є обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

Частинами другою, п'ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

За змістом п.6 шлюбного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 9557 сторони домовились, що один з подружжя має право придбавати (в тому числі але не виключно - за рахунок кредитних коштів), та реалізовувати придбане починаючи з 20 (двадцятого) квітня 2017 (дві тисячі сімнадцятого) року рухоме та нерухоме майно на території України та за її межами на своє ім'я без згоди іншого подружжя з 20 квітня 2017 року. Сторони домовились про те, що - рухоме та нерухоме майно придбане подружжям під час зареєстрованого шлюбу до укладення цього договору є спільним сумісним майном, а майно придбане та зареєстроване з 20 квітня 2017 року включно, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім'я воно оформлене та зареєстроване з 20 квітня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 9558.

З огляду на наведене, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що пунктом 6 оспорюваного правочину право власності на квартиру АДРЕСА_1 не предавалося, а лише визначався правовий режим майна, набутого за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Отже, не можна погодитися з доводами ОСОБА_4, на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо неправильного застосування положень ч.2 ст.60, ч.5 ст.93 СК України, оскільки частиною другою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу, шлюбним договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, не передбачено перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації.

Ураховуючи правила, передбачені частиною другою статті 97 СК України, щодо права подружжя домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК Кодексу, не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 на перебування в надзвичайно невигідному матеріальному становищі, порушення права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Так, ОСОБА_4 обгрунтовувалась надзвичайна невигідність умов пункту 6 шлюбного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 9557 щодо особистої приватної вланості того з подружжя, на якого придбано майно з 20 квітня 2017 року, із набуттям квартири АДРЕСА_1 за час шлюбу за участі ОСОБА_4 коштами.

Разом з тим у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що джерелом набуття майна є кошти ОСОБА_4

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст.229-233 ЦК України.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення.

Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину

недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання

або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після

виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з

правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не

має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі

від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи

неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для

визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 6 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

У матеріалах справи відсутні докази наявності помилки ОСОБА_4 щодо змісту правочину, введення ОСОБА_4 в оману.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За змістом шлюбного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 9557 правочин складено українською мовою.

Відповідно до cт.44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

На підставі глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 N 296/5 та зареєстрованого Міністерством юстиції України 22 лютого 2012 року за N282/20595, нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у заперечень щодо кожної з умов правочину.

Статтею 15 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що мова нотаріального діловодства визначається статтею 16 Закону України "Про засади державної мовної політики», згідно якої нотаріальне діловодство в Україні здійснюється державною мовою. Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не володіє державною мовою, за її заявою тексти оформлюваних документів мають бути перекладені нотаріусом або перекладачем мовою, якою вона володіє.

Пунктом 10 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 N 296/5 та зареєстрованого Міністерством юстиції України 22 лютого 2012 року за N282/20595, визначено, якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є громадянином України й володіє українською мовою.

Наведене стверджується паспортом та свідоцтвом про базову середню освіту ОСОБА_4

Відповідно п.15 шлюбного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року стрононами стверджено, що вільно володіють українською мовою.

Крім того, ОСОБА_4 підписано оспорюваний правочин українською мовою.

Доводи ОСОБА_4 щодо не роз»яснення нотаріусом змісту правочину, не розуміння змісту договору, невигідного становища спростовуються пунктами 11, 13 та 15 шлюбного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. 20 квітня 2017 року, відповідно яких нотаріусом роз'яснено сторонам зміст статей 230-236, 319 Цивільного кодексу України, статей 57-74, 92-103 Сімейного кодексу України та ними зрозумілий, сторони стверджують, що договір не ставить у невигідне становище та не порушує права кожного, відповідає дійсним намірам, відсутні обставини помилки, обману .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, визнання права спільної сумісної власності на майно з додержанням норм матеріального права.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на вчинення правочину на порушення моральних засад суспільства, оскільки ОСОБА_4 позов з таких підстав не подавався.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 щодо доведеності витрат на придбання будівельних матеріалів.

Так, приєднані до матеріалів справи документи придбання ОСОБА_4 будівельних матеріалів самі по собі не свідчать про використання таких будівельних матеріалів у здійснення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_1.

Покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 не містять відомостей про придбання ОСОБА_4 будівельних матеріалів для здійснення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_1.

Крім того свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що ОСОБА_4 здійснює ремонтні роботи за наймом.

З огляду на наведене судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1ст. 375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суд м.Чернівці від 26 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді О.О. Одинак

М.І. Кулянда