КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1753/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Головачова Я.В.

за участю секретаря судового засідання Дроздової Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалееного під головуванням судді Пінкевич С.Н. 29 травня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним,-

встановив:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про:

- стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 500 грн. заборгованості за договором поруки від 05 травня 2017 року;

- стягнення з ОСОБА_2 132050 грн. заборгованості за договором позики від 05 травня 2017 року;

- стягнення з ОСОБА_2 8755,46 грн. процентів за договором позики за період з 05 травня 2017 року по 14 листопада 2017 року;

- стягнення з ОСОБА_2 1753,90 грн. 3% річних за прострочення виконання зобов"язання за договором позики за період з 06 травня 2017 року по 14 листопада 2017 року.

Вимоги обґрунтовує тим, що 05 травня 2017 року ОСОБА_2 отримав від неї позику у розмірі 5000 доларів США та 10000 грн., які зобов"язався повернути 05 червня 2017 року.

Свої зобов"язання позичальник виконав частково, у строк повернув 10000 грн., проте іншу частину зобов"язання не виконав.

Позикові зобов"язання забезпечені порукою ОСОБА_4 відповідно до договору поруки від 15 травня 2017 року, згідно із якою межі відповідальності поручителя обмежуються 500 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просить стягнути суму боргу у національній валюті за курсом НБУ станом на 14 листопада 2017 року, відсотки відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, а також 3% річних відповідно до ст.625 ЦПК України.

Не погодившись із первісним позовом, ОСОБА_2 пред"явлено зустрічний, у якому просить визнати недійсним договір позики від 05 травня 2017 року.

Вимоги обґрунтовує тим, що будь-яких коштів від ОСОБА_3 не отримував, оскільки з тексту розписки не убачається інформації, відповідно до якої позивач та позикодавець є однією і тією самою особою; відсутнє місце складання розписки; невизначено долари якої саме держави передані у позику.

Також вказує, що згідно із текстом розписки - "... отримав в борг від ОСОБА_3 разом з ОСОБА_5", проте чи є ОСОБА_5 позикодавцем чи позичальником не зрозуміло. Підпис ОСОБА_5 у розписці відсутній.

Одночасно зазначає, що розписка написана під впливом зовнішніх факторів - психологічний вплив позивача та двох раніше не знайомих йому людей.

Вказує, що раніше між ним та ОСОБА_3 існували ділові відносини, ним розроблювалась проектна документація на будівництво. Примушування до написання розписки є намаганням повернути кошти за виконану роботу.

Посилаючись на викладені обставини просить визнати договір недійсним на підставі ч.1 ст.231 ЦК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2018 року позовні вимоги за первісним позовом задоволені частково, вирішено:

Стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики 130247,45 грн., відсотки за користування коштами в розмірі 8755,46 грн., 3% річних в розмірі 1738 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 500 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

В апеляційній скарзі посилається на обставини, якими обґрунтовував зустрічний позов, та додатково посилається на те, що звернувся до правоохоронних органів з приводу обставин написання розписки.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

За інформацією Подільського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер, про що 28 лютого 2018 року складено актовий запис про смерть №3675.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з"явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 05 травня 2017 року ОСОБА_2 складено розписку наступного змісту (дослівно):

«Я, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_1, виданий 24 грудня 1996 р., проживаючий АДРЕСА_1, отримав в борг від ОСОБА_3 разом з ОСОБА_5 сумму п'ять тисяч доларів (5000 у.е.) і десять тисяч гривень (10000 грн.) зобов'язуюсь віддати 05 червня 2017 року».

15 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 несе солідарну відповідальність із встановленим обмеженням в розмірі 500 грн.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом та відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив з того, оригінал розписки знаходиться у позивача, що ідентифікує її як позикодавця; розписка є документом, який підтверджує грошове зобов"язання. Щодо правового статусу ОСОБА_5 суд вказав, що ця обставина не впливає на формулювання отримання в борг коштів саме ОСОБА_2, ураховуючи, що розписка підпису ОСОБА_5 не містить.

Підтвердженням існування між сторонами позикових правовідносин суд також вказав обставину, що ОСОБА_2 в період з 05 травня 2017 року по 02 червня 2017 року на картковий рахунок ОСОБА_3 перерахував грошові кошти на загальну суму 10000 грн.

Щодо доводів про визнання договору недійсним на підставі ч.1 ст.231 ЦК України, то судом першої інстанції не установлено обставин застосування психічного чи фізичного тиску.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах та відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно д ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Матеріалами справи підтверджено, що розписка написана саме ОСОБА_2, зокрема це не заперечується останнім.

У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

При цьому відсутні докази, які б підтверджували застосування до ОСОБА_2 фізичного чи психічного тиску під час написання розписки та не з його волі, а так само пояснення стосовно того, в чому виразилося насильство.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання договору позики недійсним на підставі ст.231 ЦК України.

Обставина часткового виконання зобов"язання, що убачається з банківської виписки (а.с.37), поряд із самою розпискою підтверджує наявність позикових зобов"язань.

Відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що борговий документ та зобов"язання є реальними та підлягають виконанню боржником.

Спір у цій справі виник у зв'язку із неповерненням грошових коштів за наявної розписки, що вказує, що між сторонами існують відносини за договором позики.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої відповідач підтвердив, у визначений сторонами у договорі строк відповідач кошти не повернув, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що боржник зобов'язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням процентів за їх користування та сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Наведений судом розрахунок за договором позики відповідачем не спростовується.

Посилання скаржника на ту обставину, що між сторонами існували ділові відносини, відхиляються колегією суддів. Доказів про те, що між відповідачем та позивачем виникли правовідносини не із договору позики грошових коштів, суду не надано, натомість розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов'язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач грошових коштів не отримував, відхиляються колегією суддів, оскільки спростовуються наявними у справі доказами.

Доводи скаржника про те, що з тексту розписки не убачається інформації, відповідно до якої позивач та позикодавець є однією і тією самою особою, відсутнє місце складання розписки, невизначено долари якої саме держави передані у позику, не визначення правового статусу ОСОБА_5 були предметом дослідження судом першої інстанції, судове рішення з цих обставин містить обґрунтовані, логічні та послідовні висновки, з якими колегія суддів погоджується.

Мотивованих доводів, які спростовували б висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

Я.В.Головачов