Справа № 333/2316/16-ц
Провадження № 2/333/19/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого-судді Кулик В.Б., за участю секретаря судового засідання Носаченка О.С., представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на 1/2 частку майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

10.05.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на Ѕ частину майна, що було набуто сторонами у справі під час шлюбу за спільні кошти.

В обґрунтування пред'явлених до відповідача вимог ОСОБА_4 зазначив, що з 28.09.1991 року до 21.03.2014 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, та протягом вказаного періоду часу набули у спільну сумісну власність наступне майно: приміщення АДРЕСА_2; квартира, житловою площею 42,7 кв. м., загальною площею 71,04, кв. м., за адресою: АДРЕСА_1; автомобіль легковий (універсал) марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1; автомобіль вантажний (фургон) марки ЗАЗ, модель TF55Y0 ЗНГ, випуску 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_2; садовий будинок, загальною площею 117,4 кв. м., разом з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3; 17/100 часток нерухомого майна літ. З, а саме: склад № 1, площею 17,0 кв. м., що складає 2/25 частини літ. З, склад № 1 «а», площею 19,1 кв. м., що складає 9/100 частин літ. З, за адресою: АДРЕСА_4; кіоск-магазин на автомобільному ринку АДРЕСА_5; капітальний гараж-бокс розміром 9,0 м. х 15,0 м. за адресою: АДРЕСА_6

Позивач вказує, що всі вказані вище об'єкти нерухомого майна та транспортні засоби за взаємною згодою подружжя були оформлені на ОСОБА_5, тобто на теперішній час саме відповідач є їх титульним власником та фактично одноосібно володіє та користується ними.

Отже, на думку позивача, оскільки між сторонами у справі відсутня домовленість щодо порядку та умов поділу між собою спільно нажитого майна, його розподіл має здійснюватися за правилами, встановленими ч. 2 ст. 372 ЦК України, ч. 1 ст. 70 СК України (ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 28 КпШС) - виходячи з засад рівності часток подружжя.

Ухвалою суду від 11.05.2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 було відкрито.

28.10.2016 року представник позивача ОСОБА_2, в порядку ст. ст. 28, 31 ЦПК України, подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, з урахуванням змісту якої ОСОБА_4 просив суд:

- визнати за позивачем право особистої приватної власності на Ѕ частину майна, що зареєстровано на ім'я ОСОБА_5, до складу якого входять: приміщення АДРЕСА_2; квартира, житловою площею 42,7 кв. м., загальною площею 71,04 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1; автомобіль легковий (універсал) марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1; автомобіль вантажний (фургон) марки ЗАЗ, модель TF55Y0 ЗНГ, випуску 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_2; садовий будинок загальною площею 117,4 кв. м., разом з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3; 17/100 часток нерухомого майна літ. З, а саме: склад № 1, площею 17,0 кв.м., що складає 2/25 частини літ. З, склад № 1 «а», площею 19,1 кв. м., що складає 9/100 частин літ. З, за адресою: АДРЕСА_4; кіоск-магазин на автомобільному ринку АДРЕСА_5; капітальний гараж-бокс розміром 9,0 м. х 15,0 м. за адресою: АДРЕСА_6

08.07.2016 року від ОСОБА_5 на адресу суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких відповідач зауважила, що все майно, що є предметом спору, було поділено між нею й позивачем за взаємною згодою - відповідно до умов договору про розподіл майна подружжя, укладеного сторонами 04.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1500 (надалі - договір).

Зокрема, п.п. 4-6 договору визначено, що сторони вирішили розподілити між собою все майно, що було набуте у шлюбі, з припиненням права спільної сумісної власності на нього, в наступному порядку:

- виділити у власність позивачу автомобіль вантажний (фургон) марки ЗАЗ, модель TF55Y0 ЗНГ, випуску 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_2;

- виділити у власність відповідачу автомобіль легковий (універсал) марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1; садовий будинок загальною площею 117,4 кв. м., разом з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3; квартиру житловою площею 42,7 кв. м., загальною площею 71,04, кв. м., за адресою: АДРЕСА_1; приміщення АДРЕСА_2; 17/100 часток нерухомого майна літ. З, а саме: склад № 1, площею 17,0 кв. м., що складає 2/25 частини літ. З, склад № 1 «а», площею 19,1 кв. м., що складає 9/100 частин літ. З, за адресою: АДРЕСА_4.

Таким чином, ОСОБА_5 вважає, що оскільки з моменту укладення договору про розподіл майна подружжя фактично відбувся поділ спільного майна подружжя, в порядку та спосіб, які були визначені за домовленістю між нею та ОСОБА_4, враховуючи положення ч. ч. 3, 4 ст. 372 ЦК України,ч. 2 ст. 69 СК України (ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 29 КпШС), право спільної сумісної власності сторін на відповідне майно було припинено та воно не підлягає повторному розподілу в судовому порядку.

Щодо кіоску-магазину, розташованому на автомобільному ринку АДРЕСА_5, а також капітального гаражу-боксу розміром 9.0 м. х 15.0 м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, з приводу яких ОСОБА_4 також ставиться питання про поділ, відповідач зазначає, що вони сторонам у справі ніколи не належали - ані позивач, ані відповідач ніколи до моменту розірвання шлюбу не були власниками та/або співвласниками (титульними володільцями) відповідного майна, не мали на таке майно жодних речових прав. З огляду на це, в силу вимог закону, відповідні об'єкти майна не можуть бути визнані спільною сумісною власністю подружжя та поділені між сторонами.

01.11.2016 року суд, задовольнивши заяву представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову, ухвалив - до закінчення розгляду справи по суті накласти арешт на автомобіль вантажний (фургон) марки ЗАЗ, модель TF55Y0 ЗНГ, випуску 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_2; на автомобіль легковий (універсал) марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1; на садовий будинок загальною площею 117,4 кв. м., разом з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3; на квартиру, житловою площею 42,7 кв. м., загальною площею 71,04, кв. м., за адресою: АДРЕСА_1;; на 17/100 (сімнадцяти сотих) часток нерухомого майна літ. З, а саме: склад № 1, площею 17,0 кв. м., що складає 2/25 частини літ. З, склад № 1 «а», площею 19,1 кв. м., що складає 9/100 частин літ. З, за адресою: АДРЕСА_4; на приміщення АДРЕСА_2.

Ухвалою від 08.11.2016 року розгляд цивільної справи було зупинено судом за заявою представника позивача ОСОБА_1, з підстав визначених п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України (в редакції, чинній на момент прийняття відповідного рішення) - до набрання законної сили рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі ЄУН 333/5179/16-ц (пров. № 2/333/2686/16), за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про розподіл майна подружжя від 04.04.2014 року.

Ухвалою суду від 31.05.2018 року, у зв'язку із припиненням дії обставин, які зумовили зупинення розгляду справи - набранням чинності рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі ЄУН 333/5179/16-ц, було поновлено провадження та призначено підготовче судове засідання у справі ЄУН 333/2316/16-ц.

02.07.2018 року представником відповідача ОСОБА_3 було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що майно, стосовно якого позивачем заявлено вимоги про поділ, не перебуває у спільній сумісній власності сторін у справі, оскільки відповідне право на зазначене майно було припинено на підставі укладеного між ними 04.04.2014 року договору про розподіл майна подружжя, одночасно з цим і позивач, і відповідач набули право особистої приватної власності на ті об'єкти майна, які були виділені кожному з них згідно умов пункту 5 Договору.

У відповіді на відзив, що надійшла до суду 17.09.2018 року, представник позивача ОСОБА_2 наполягала на задоволенні позовних вимог, та вказувала про те, що укладений між сторонами у справі договір не є правовою підставою для припинення права спільної сумісної власності (й виникнення права особистої власності) подружжя на нерухоме майно, яке було розподілене відповідно до його умов, оскільки такий договір залишився фактично не виконаним ОСОБА_5, яка повинна була здійснити реєстрацію набутих за договором прав, як того вимагають положення ст. 334 ЦК України та ст. ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, на думку представника позивача, не зважаючи на наявність договору, укладеного між ним та відповідачем з приводу поділу спільного нерухомого майна, станом на момент розгляду справи відсутні перешкоди для визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину такого майна в судовому порядку.

В наданих до суду 01.10.2018 року письмових запереченнях на відзив, представник відповідача ОСОБА_3 вказував на помилковість викладених вище висновків і тверджень позивача, посилаючись на положення ст. ст. 202, 328, 346, 629 ЦК України.

Так, представник відповідача зазначив, що укладаючи договір про розподіл майна подружжя, умови якого є обов'язковими для виконання сторонами, та приймаючи на себе зобов'язання, наслідком якого є припинення прав на Ѕ частину спільного з відповідачем нерухомого майна, позивач фактично здійснив волевиявлення щодо відчуження такого майна на користь відповідача.

З приводу відсутності реєстрації прав на нерухоме майно, набуте ОСОБА_5 за договором, її представник зауважив, що чинне в Україні законодавство не встановлює строку, протягом якого особа повинна зареєструвати набуті на підставі договорів чи інших правочинів права на нерухоме майно. Отже, оскільки в результаті проведеного відповідно до умов договору поділу спільного нерухомого майна подружжя, не відбулося зміни титульного власника такого майна, а строк звернення для реєстрації речового права законом не обмежений, сама лише відсутність в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про зміну (доповнення) правової підстави набуття особою прав на відповідне майно, не може сприйматися як не виконання або як відмова від договору.

В процесі судового розгляду ОСОБА_4 безпосередньої участі не приймав. Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на обставини та підстави, викладені в поданих до суду заявах по суті справи, пред'явлені до відповідача позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі.

Надаючи пояснення в судовому засіданні 13.02.2019 року та 20.02.2019 року представник позивача ОСОБА_1 зазначив, що згідно з даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 128793680 від 24.06.2018 року, що була додана представником відповідача до відзиву, речове право ОСОБА_5 на всі об'єкти нерухомого майна, щодо яких пред'явлено вимогу про поділ, зареєстроване не на підставі укладеного між сторонами договору про розподіл майна подружжя, а на підставі правовстановлюючих документів, отриманих ще в період шлюбу (під час придбання такого майна), зокрема: Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3, виданого Верхньокриничанською сільською радою Василівського району Запорізької області 22.08.2011 року; договору № 513/559 купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Строй-інвест» 29.08.1997 року за р. № 513/559; Свідоцтва НОМЕР_4 на право власності на приміщення, виданого Запорізькою міською радою 05.04.1999 року; договору купівлі-продажу, посвідченого Грибановою О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 24.05.2004 року за р. № 736.

Вказане вище, на думку представника позивача, свідчить про те, що оскільки відповідач не здійснила реєстрацію прав на нерухоме майно, набуте відповідно до умов договору, такий договір фактично залишився не виконаним сторонами, а отже станом на момент розгляду справи нерухоме майно, яке є предметом позову, продовжує перебувати у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, й підлягає поділу між ними судом, у визначені позивачем порядок та спосіб, які відмінні від умов договору.

Додатково представник позивача ОСОБА_1 пояснив, що в ОСОБА_4 відсутні документи, які б підтверджували той факт, що кіоск-магазин на автомобільному ринку АДРЕСА_5, а також капітальний гараж-бокс розміром 9.0 м. х 15.0 м. (за адресою: АДРЕСА_6, щодо поділу яких у позові містяться вимоги, є спільною сумісною власністю сторін у справі, тобто належать чи, принаймні, раніше належали позивачу або відповідачу.

В процесі судового розгляду ОСОБА_5 безпосередньої участі не приймала. Представник відповідача ОСОБА_3, посилаючись на обставини та підстави, викладені в поданих до суду заявах по суті справи, проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні пред'явлених до відповідача вимог у повному обсязі.

Надаючи пояснення в судовому засіданні 13.02.2019 року та 20.02.2019 року представник відповідача ОСОБА_3 зауважив, що виділений ОСОБА_4 зі спільної власності автомобіль ЗАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2, належав йому і до укладення договору про розподіл майна подружжя; так само й виділений ОСОБА_5 автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, реєстраційний номер НОМЕР_1, належав їй до укладення договору. Отже, необхідність у виконанні сторонами у справі будь-яких дій, пов'язаних з оформленням своїх речових прав на вказане вище рухоме майно, які зазнали формальних змін у зв'язку із укладенням договору про розподіл майна подружжя, була відсутня.

Кіоск-магазин на автомобільному ринку АДРЕСА_5, про який зазначає ОСОБА_4, перебуває у строковому платному користуванні ОСОБА_5 на підставі договору оренди № Ккр від 01.01.2016 року, укладеного між нею, як фізичною особою-підприємцем - орендарем, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8, як орендодавцем. Вказаний вище договір оренди, з огляду на його положення, не є підставою та не створює передумов для набуття права власності відповідачем на такий кіоск. Таким чином, оскільки власником кіоску є відмінна від сторін у справі особа (орендодавець), речове право якої лише обмежено договором оренди протягом певного строку, проте не припинено, він не підлягає поділу між позивачем та відповідачем.

Житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_6, разом із всіма господарсько-побутовими будівлями, які знаходяться з ним на одній земельній ділянці і призначені для його обслуговування, в тому числі - капітальним гаражем-боксом розміром 9.0 м. х 15.0 м., з приводу поділу якого ОСОБА_4 також ставиться питання, на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 4202, належить ОСОБА_10 та донці сторін у справі - ОСОБА_11, на праві спільної часткової власності (по Ѕ частині). Отже, враховуючи це, відповідний гараж не може бути поділений між сторонами у справі оскільки: по-перше - він не є самостійним об'єктом цивільних прав та обов'язків в розумінні статей 186, 380, 381 ЦК України, натомість являє собою приналежність до головної речі (будинку); по-друге - вказаний будинок ніколи не належав ані позивачу, ані відповідачу, і перебуває у власності інших осіб.

Додатково представник відповідача ОСОБА_3 пояснив, що ухвалою суду від 01.11.2016 року до закінчення розгляду справи по суті було накладено арешт на все нерухоме майно, яке входить до предмету позову. 14.04.2017 року на підставі постанови Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ Запорізької області ВП № 53768593, до державного реєстру речових прав було внесено дані про обтяження (арешт) всього нерухомого майна ОСОБА_5 (індексний номер: 34801396), про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 128793680 від 24.06.2018 року. Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 17 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року, відповідач позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію речових прав на майно, набуте за Договором про розподіл майна подружжя.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши всі обставини у справі та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що 28.09.1991 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб (актовий запис № 2151).

21.03.2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (актовий запис № 23).

Вказані вище обставини підтверджуються Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 6 від 19.04.2016 року.

В період перебування у шлюбі, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було набуте у спільну сумісну власність наступне майно: автомобіль вантажний (фургон) марки ЗАЗ, модель TF55Y0 ЗНГ, випуску 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_2, право власності на який було оформлене на ім'я ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5, виданого ВРЕВ № 3 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області 28.07.2012 року; автомобіль легковий (універсал) марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який було оформлене на ім'я ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6, виданого РЕВ МРВ ДАІ № 3 при УМВС України в Запорізькій області 24.01.2007 року; садовий будинок загальною площею 117,4 кв. м., разом з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3, право власності на який було оформлене на ім'я ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3, виданого Верхньокриничанською сільською радою Василівського району Запорізької області 22.08.2011 року; квартира житловою площею 42,7 кв. м., загальною площею 71,04, кв. м., за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлене на ім'я ОСОБА_5 на підставі договору № 513/559 купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Строй-інвест» 29.08.1997 року за р. № 513/559; приміщення АДРЕСА_2, право власності на яке було оформлене на ім'я ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва НОМЕР_4 на право власності на приміщення, виданого Запорізькою міською радою 05.04.1999 року; 17/100 часток нерухомого майна літ. З, а саме: склад № 1, площею 17,0 кв. м., що складає 2/25 частини літ. З, склад № 1 «а», площею 19,1 кв. м., що складає 9/100 частин літ. З, за адресою: АДРЕСА_5, право власності на які було оформлене на ім'я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Грибановою О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 24.05.2004 року за р. № 736.

Наведені обставини визнаються сторонами у справі, додатково підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 128793680 від 24.06.2018 року, договором про розподіл майна подружжя від 04.04.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С., зареєстрованим в реєстрі за № 1500, а отже в суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо їх достовірності та добровільності визнання.

04.04.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір про розподіл майна подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1500.

Згідно з положеннями п.п. 4-6 зазначеного договору:

- сторони визнали, що діють свідомо і добровільно без будь-якого примусу, погроз чи насильства, як фізичного так і морального, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та керуючи ними, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, володіючи українською мовою в обсязі, достатньому для розуміння тексту договору, з наміром розподілити нижченаведене спільне сумісне майно, набуте у шлюбі - пункт 4 Договору;

- сторони вирішили, вказане в пункті 4 цього договору майно, розподілити в наступному порядку: виділити у власність ОСОБА_4 автомобіль вантажний (фургон) марки ЗАЗ, модель TF55Y0 ЗНГ, випуску 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належав йому до підписання договору; виділити у власність ОСОБА_5: автомобіль легковий (універсал) марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, випуску 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1; садовий будинок загальною площею 117,4 кв. м., разом з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3; квартиру, житловою площею 42,7 кв. м., загальною площею 71,04, кв. м., за адресою: АДРЕСА_1; приміщення АДРЕСА_2; 17/100 часток нерухомого майна літ. З, а саме: склад № 1, площею 17,0 кв. м., що складає 2/25 частини літ. З, склад № 1 «а», площею 19,1 кв. м., що складає 9/100 частин літ. З, за адресою: АДРЕСА_4, - що належали їй до підписання договору - пункт 5 Договору;

- сторони стверджували, що майно, яке розподіляється за цим договором є їх спільною сумісною власністю; та після укладення цього договору, право спільної сумісної власності сторін на зазначене в ньому майно припиняється.

Вказаний вище договір було досліджено судом в процесі судового засідання у справі 20.02.2019 року.

Після укладення між сторонами у справі зазначеного договору про розподіл майна подружжя, ОСОБА_4 двічі звертався до суду з позовними заявами про визнання його недійсним.

Проте рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.05.2017 року у справі ЄУН 333/5179/16-ц, яке було залишено без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору з підстав відсутності підпису позивача (наявності підробленого підпису), було відмовлено у повному обсязі.

Так само рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2017 року у справі ЄУН 333/1858/17-ц, яке було залишено без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 10.05.2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору як такого, що був укладений внаслідок обману, було відмовлено у повному обсязі.

Наведені вище судові рішення досліджувалися судом під час судового засідання 20.02.2019 року.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 статті 202 ЦК України передбачено, що: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У статті 204 ЦК України закріплено принцип, за яким правомірність правочину презюмується, тож будь-який правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 64 СК України, норми якої є аналогічними за змістом нормам ст. 27 КпШС України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, оскільки закон дозволяє подружжю укладати між собою будь-які договори, зокрема й ті, що пов'язані з поділом спільного майна, та не містить положень, які встановлюють недійсність таких договорів укладений між сторонами у справі Договір про розподіл майна подружжя є правомірним.

В процесі розгляду цивільної справи ЄУН 333/5179/16-ц, а також цивільної справи ЄУН 333/1858/17-ц, судами також були встановлені обставини правомірності (відповідності закону) укладеного між позивачем та відповідачем договору про розподіл майна подружжя, які, в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають повторному доказуванню у справі, в якій беруть участь ті самі особи.

Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 4 ст. 372 ЦК України: майно, яке перебуває у спільній сумісній власності може бути поділено за домовленістю між власниками; договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

З викладеного вище вбачається, що майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності підлягає поділу між ними або на умовах, визначених за домовленістю сторін, або, в разі недосягнення взаємної згоди - судом, в порядку та спосіб, встановлені чинним законодавством.

При цьому, передбаченою законом формою домовленості між співвласниками про умови поділу спільного нерухомого майна - є письмовий договір, який має бути посвідчений нотаріально, та вважається укладеним з моменту такого посвідчення.

Таким чином, наявність відповідного договору, правомірність якого підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили, свідчить про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_12 реалізували власне право на поділ спільного майна за взаємною згодою. Тобто, підписуючи договір про розподіл майна подружжя і позивач, і відповідач, діючи свідомо й добровільно, здійснили волевиявлення щодо розпорядження своїм майном.

Статтею 15 ЦК України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що - в судовому порядку підлягають захисту права та законні інтереси особи, які не визнаються, порушуються або осопорюються.

Таким чином, обов'язковою передумовою (підставою) для звернення до суду із позовом, є наявність певних порушень прав особи, яка звертається за захистом, або відповідного спору з приводу таких прав, або факту їх невизнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості - ч. 1 ст. 627 ЦК України.

Укладений між сторонами у справі договір, свідчить про наявність певної домовленості між ними щодо порядку і способу поділу спільного майна, та вказує на відсутність спору з цього приводу. Докази порушення з боку відповідача умов договору чи майнових прав позивача, останнім до суду не надавалися.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, сторони договору про розподіл майна подружжя, зобов'язані додержуватися узгоджених між собою та викладених в договорі умов поділу спільного майна. При цьому, ані позивач, ані відповідач не мають право відмовитися від договору в односторонньому порядку.

Верховний Суд України в пункті 22 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» звернув увагу судів на те, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК, однак якщо договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору.

З урахування викладеного вище суд вважає, що оскільки з моменту укладення договору про розподіл майна подружжя, фактично відбувся поділ спільного майна ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в порядку та спосіб, які були визначені за домовленістю між ними, відповідне майно не підлягає повторному розподілу в судовому порядку.

Пунктом 1 частини 1 статті 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Згідно з правовим висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 25.11.2014 у справі № 3-179гс14, та є обов'язковим для застосування судами - в контексті ст. 509 ЦК України під відчуженням необхідно розуміти і взяття на себе зобов'язання, наслідком якого буде втрата такого майна.

Отже, оскільки укладаючи договір про розподіл майна подружжя ОСОБА_4 прийняв на себе зобов'язання, наслідком якого буде втрата Ѕ частини спільного з ОСОБА_5 нерухомого майна, він фактично здійснив відчуження такого майна на користь відповідача, припинивши власні права щодо нього.

Вказаний висновок кореспондується зі змістом норми ч. 3 ст. 372 ЦК України, відповідно до якої - у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Враховуючи це, укладений між сторонами у справі договір про розподіл майна подружжя, є підставою для припинення права спільної сумісної власності на таке майно.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В процесі здійснення аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, Верховний Суд України зауважив з приводу наступного: за нормами ЦК, підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. Право власності може набуватися різними способами, які в науці традиційно поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. Похідними способами набуття права власності зазвичай є різні договори: купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб чи публічно-правових утворень. Загальною ознакою похідного способу набуття права власності є правонаступництво, тобто перехід права власності від одних осіб до інших. Таким чином, підстава набуття права власності в одних осіб є одночасно підставою для припинення права власності в інших осіб і навпаки.

Приймаючи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку, що договір про розподіл майна подружжя, є одночасно і правовою підставою для набуття права власності ОСОБА_5 на ту частину майна, щодо якого ОСОБА_4 відповідне право було втрачено.

При цьому суд погоджується з тим, що відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно, набуте відповідачем за договором, не є невиконанням чи відмовою від договору, оскільки ані ЦК України, ані Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ані Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року, ані жоден інший нормативно-правовий акт, не обмежує строк звернення особи-набувача для реєстрації свого речового права.

До того ж, з 01.11.2016 року все нерухоме майно, набуте ОСОБА_5 на підставі договору про розподіл майна подружжя, обтяжене арештом, накладеним ухвалою суду у справі про забезпечення позову, отже станом на сьогодні відповідач об'єктивно позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію своїх речових прав.

Щодо вимог позивача про поділ кіоску-магазину, розташованого на автомобільному ринку АДРЕСА_5, а також капітального гаражу-боксу розміром 9.0 м. х 15.0 м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, слід зазначити наступне.

У пункті 23 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання; до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

В процесі дослідження в судовому засіданні 20.02.2019 року долученого до матеріалів справи договору купівлі-продажу від 11.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 4202, судом було встановлено, що капітальний гараж-бокс розміром 9.0 м. х 15.0 м., не є самостійним об'єктом цивільних прав та обов'язків в розумінні статей 186, 380, 381 ЦК України, натомість є приналежністю до головної речі - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_6, який, в свою чергу на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу, з 2001 року перебуває у власності ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Як зазначив Верховний Суд України в Листі від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ»: враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може.

Отже, зважаючи на встановлені судом обставини з урахуванням роз'яснень, наданих Верховним Судом України, вимога ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на Ѕ частину капітального гаражу-боксу розміром 9.0 м. х 15.0 м., розташованого за адресою: АДРЕСА_6, не може бути задоволена.

Під час дослідження в судовому засіданні 20.02.2019 року долученого до матеріалів справи договору оренди № Ккр від 01.01.2016 року, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_8, судом було встановлено, що відповідач з січня 2016 року є лише орендарем кіоску-магазину на автомобільному ринку АДРЕСА_5, натомість його власником є орендодавець - ФОП ОСОБА_8 При цьому, згідно з умовами пункту 1.3. договору оренди - «передача майна в оренду не сприяє передачі орендарю права власності на це майно».

Таким чином, оскільки жодна зі сторін у справі не є власником наведеного вище кіоску, він не підлягає поділу між ними.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин справи, суд відмовляє у задоволенні позову.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на 1/2 частку майна, що є спільною сумісною власністю подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 01 березня 2019 року.

Суддя: В.Б. Кулик