Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 173/1025/16-ц

провадження № 61-17413св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року у складі судді Шевченко О. Ю. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 03 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 9 000 євро. На підтвердження укладеного договору та отримання грошей відповідач, у той же день, написав розписку, згідно з якою зобов'язався повернути кошти у двомісячний термін до 04 серпня 2014 року. На момент подання позову відповідач коштів не повернув, чим порушив умови договору. У зв'язку з порушенням зобов'язання позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі та гідності, порушенні його нормальних життєвих зв'язків. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 100 000,00 грн. На підставі вищевикладеного, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 9 000 євро, що за курсом НБУ становить 252 000,00 грн та 100 000,00 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач виконав перед позивачем грошове зобов'язання та повернув позичену суму у повному обсязі, а з урахуванням зміни курсу НБУ на час розрахунків, повернута сума була у більшому розмірі.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Коткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпровської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що повернення грошей не відомою особою, яка не є стороною договору позики, не є належним виконанням боргового зобов'язання, а наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання.

У наданих платіжних документах, реквізит «призначення платежу», платіжного документа заповнений платником так, що не дає можливості отримати інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснено перерахування коштів отримувачу, та не дає можливості ідентифікувати особу, яка здійснила такий платіж, через відсутність відповідного підпису у графі «підпис платника». Отже, відповідачем не доведено повернення позивачу грошових коштів, позики на виконання укладеного 03 червня 2014 року договору позики та у відповідності до розписки.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просить рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу відхилити.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 03 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 9 000 євро.

На підтвердження укладеного договору та отримання грошей відповідач, у той же день, 03 червня 2014 року, написав розписку, згідно з якою зобов'язався повернути кошти у двомісячний термін.

З виписок по проведеним банківським операціям за період з 03 червня 2014 року по 31 грудня 2014 року та за період з 29 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року та довідками ПАТ КБ «ПриватБанк», встановлено факт перерахування відповідачем грошових коштів на банківську картку позивача: 03 червня 2014 року - 16 500 грн, що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 16,1 грн за 1 євро) становить - 1024,80 євро. 23 липня 2014 року - 65 674,97 грн, що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 12,95 грн за 1 євро) становить - 5 071,4 євро. 14 жовтня 2014 року - 53 968,50 грн, що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 16,42 грн за 1 євро) становить - 3 286,75 євро. 30 грудня 2014 року - 46 220,00 грн, що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 19,23 грн за 1 євро) становить - 2 403,50 євро.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач виконав грошове зобов'язання, повернувши позичену суму в більшому розмірі, з урахуванням зміни курсу НБУ на час розрахунків.

Рух касаційної скарги

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Згідно частини другої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов'язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб'єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов'язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім'я (найменування) кредитора та боржника; суб'єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов'язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов'язання; місце виконання зобов'язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов'язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов'язку.

У контексті презумпції належності виконання обов'язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов'язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов'язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов'язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов'язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов'язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов'язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов'язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов'язку.

Суди встановили, що відповідач ОСОБА_2 видав розписку позивачу ОСОБА_1 як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Отже, відповідач ОСОБА_2 зобов'язувався повернути борг, а позивач ОСОБА_1 - прийняти виконання особисто, оскільки інше не встановлено договором.

Наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчить про те, що позика повернута не була.

ОСОБА_2 не отримав від позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки.

Верховний Суд не погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки відповідачем ОСОБА_2 не доведено повернення позивачу ОСОБА_1 грошових коштів, на виконання укладеного 03 червня 2014 року договору позики та у відповідності до розписки від 03 червня 2014 року.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Томуяк укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 9 000 євро за офіційним курсом НБУ не вбачається.

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 зроблено висновок, що «відповідно до статті 611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов'язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2019 року в справі № 640/5098/14-ц (провадження № 61-18978св18) зроблено висновок, що «наслідки порушення позичальником зобов'язання встановлені статтею 1050 ЦК України, якою не передбачено відшкодування моральної шкоди. Укладений між сторонами у справі договір позики не містить такого виду цивільної відповідальності».

Укладений між сторонами у справі договір позики не передбачає компенсації моральної шкоди.

Тому, позовні вимоги в частині стягнення позики в сумі 9 000 євро підлягають задоволенню, а в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Суд касаційної інстанції відповідно до положень статті 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення судових витрат в частині позовних вимог про стягнення позики за подання позовної заяви, апеляційної скарги та касаційної скарги.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 позику в розмірі 9 000 євро.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 520,00 грн (дві тисячі п'ятсот двадцять гривень) сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 2 772,00 грн (дві тисячі сімсот сімдесят дві гривні) сплачений за подання апеляційної скарги та в розмірі 3 024,00 грн (три тисячі двадцять чотири гривні) сплачений за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило