ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1382/19 Справа № 202/5616/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання приватизації частково недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання приватизації частково недійсною.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 січня 2004 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради за № 3/21-04, йому належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, а інша половина вказаної квартири належить його матері ОСОБА_2 Вважає, що приватизація зазначеної квартири, про яку він дізнався тільки тепер, була проведена без його згоди, на той час він був неповнолітнім, жодних документів не підписував. Правочин не відповідає його волевиявленню, його права на придбання 1/2 частини вказаної квартири порушені. З наведених підстав ОСОБА_1 просив визнати недійсною приватизацію 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на його ім'я (а.с.4-5).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою цього ж суду від 06 вересня 2016 року, у виді заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 130-131).

З таким рішенням не погодився позивач ОСОБА_1, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 133-135).

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична особа або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 4 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до частини 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Частиною1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З матеріалів справи вбачається позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 січня 2004 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради за № 3/21-04, є власниками квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6-7, 10).

Вказане свідоцтво про право власності було видане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок приватизації зазначеної квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та на підставі розпорядження від 06 січня 2004 року № 3/21-04 (а.с. 6).

25 грудня 2004 року КП «Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 її частини за кожним (а.с. 10).

Згідно ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Позивач ОСОБА_1 на час приватизації вказаної квартири - 06 січня 2004 року, був неповнолітнім, та його інтереси щодо приватизації квартири представляла його мати - ОСОБА_2, як законний представник.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції посилався на недоведеність порушення прав позивача з боку відповідача під час приватизації спірної частини квартири. Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, приймаючи розпорядження про надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1, діяло в межах своїх повноважень відповідно до вимог діючого на той час законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Слід зазначити, позивачем не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження порушення його прав відповідачем.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи є необгрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді