Справа № 404/2715/19
Номер провадження 2/404/710/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючої судді -Панфілової А.В.

при секретарі - Проскурні О. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості про розірвання трудового договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з позовом до відповідача про розірвання безстрокового трудового договору, укладеного 1 липня 2004 року між фізичною особою -суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 та позивачем , зареєстрований 27 лнпня 2004 року у Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості за № 1247 та зобов`язати фізичну особу - суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки про звільнення, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 38 КзПП України.

В обґрунтування позову зазначено, що 01 липня 2004 року між позивачем та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладено трудовий договір, згідно з яким прийнято на посаду продавця товару, про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис. Цей договір, 27 липня 2004 року зареєстровано у Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості за № 1247. Під час укладання цього договору прізвище, ім`я та по батькові позивача зазначено як ОСОБА_1 . В подальшому при реєстрації шлюбу 7 жовтня 2006 року змінила прізвище на ОСОБА_1 .

З грудня 2015 року відповідач припинила свою трудову діяльність, встановити її місце знаходження не можливо.

Згідно з вимогами ст. 38 КзПП України, працівник має право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з власної ініціативи, попередивши роботодавця за два тижня до цього, тому не може розірвати укладений безстроково трудовий договір, трудова книжка залишилась у відповідача , а тому просить задовольнити позов повністю .

До судового засідання позивачем надано клопотання про розгляд справи без її участі та заяву , відповідно до якої уточнила , що просить розірвати договір з 01.12.2005 року, оскільки саме з цієї дати відповідач припинила сплачувати заробітну плату та внески.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлено рекомендованими листами (а. с. 21,29 ), направленими за останньою відомою адресою реєстрації особи та повернулися до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання, що розцінюється судом як небажання особи отримувати судові виклики. Згідно даних УДМС України в Кіровоградській області відповідач 21.01.16 року вибула в Ізраїль ( а.с. 16).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність ФОП відповідача припинена 12.01.16 року( а.с. 8-11).

Згідно ст. ст.. 223,280 ЦПК України, суд визнає причини неявки неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі.

Суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Судом встановлено наступні факти.

Між ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2, було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою від 01.07.2004 року ( а.с.6). Згідно з яким позивача прийнято на посаду продавця товару. Цей договір, 27 липня 2004 року зареєстровано у Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості за № 1247. Під час укладання цього договору прізвище позивача, ім`я та по батькові зазначено як ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 13)

Згідно з вимогами ст. 38 КзПП України, працівник має право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з власної ініціативи, попередивши роботодавця за два тижня до цього. Внаслідок того, що місце знаходження роботодавця не відоме, позивач не може розірвати укладений безстроково трудовий договір.

Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Мін`юсті України 27 червня 2001 року за № 554/5745, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами - роботодавцями до трудових книжок працівників.

Нормою ч. 2 ст. 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею.

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 38 КзПП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови трудового договору з цих питань. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 232 КзПП України, у районних,(міських) судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, де комісії по трудових спорах не обираються.

Відповідно до п. 10 трудового договору від 01 липня 2004 року, укладеного між фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 та позивачем встановлено, що спори з виконання умов цього договору розглядаються районним судом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, наприклад, справи «Суханов та Ільченко проти України» та «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» («правомірне очікування») стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах по день подання позову до суду та не отримує всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання не відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 цього Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

У відповідності до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» N 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення позову частково в частині розірвання трудового договору з 01.12.2005 року, оскільки з наведених норм Конституції України, законодавства про працю України та фактичних обставин справи випливає наступне. Відповідач за трудовим договором, зареєстрованим у Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості 27 липня 2004 року за №1247 фактично розірвала договір з позивачем , заробітну плату та податки не сплачувала . припинила діяльність ФОП не поставивши до відома позивача про наявність не розірваного договору і необхідності його розірвання та скасування його реєстрації у третьої особи. Позивач на підтвердження свого трудового стажу та можливості працювати та отримувати за це заробітну плату, а тому і здійснювати загальнообов`язкові соціальні страхові виплати змушена звернутись до суду з даним позовом.

. Також, в силу відсутності відповідача, позивач не має можливості звільнитися у встановленому законодавством - ст. 38 КзПП України, порядку і працевлаштуватися на законних підставах. Таким чином, позивач має право на працю, на оплату праці, та здійснення обов`язкових соціальних внесків, порушено відповідачем, яка не звільнила її встановленому законом порядку.

При цьому, суд приходить до висновку , щодо відмови в задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про її звільнення у відповідності до вимог ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності трудової книжки у відповідача , наявності запису в ній про прийняття її на роботу . Враховує суд і той факт , що фактично трудові правовідносини сторін припинені з 01.12.2005 року, а позивач звернулась з даною вимогою лише 16.04.19 року, тобто з порушенням строків звернення до суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідача в розмірі 768, 40 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 8, 43 Конституції України, ст.16 ЦК України, ст.ст. 38, 232 КзПП України, ст. ст.134-142, 265,268, 281-284 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН- НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) третя особа Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості ( 25015, м. Кропивницький, вул. Є. Маланюка 45) про розірвання трудового договору задовольнити частково.

Безстроковий трудовий договір, укладений 1 липня 2004 року між фізичною особою -суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 27 лнпня 2004 року у Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості за № 1247, розірвати з 01.12.2005 року.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення .

Учасник справи, якому заочне рішення не було вручене в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Кіровського А. В. Панфілова

районного суду

м.Кіровограда