Постанова

Іменем України

28 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 523/15429/14-ц

провадження № 61-25544св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представники позивача: Борщенко Костянтин Юрійович, Осадчук Олег Валерійович,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

відповідач - ОСОБА_10,

представники відповідача: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_10 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року у складі судді Сувертак І. В. та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С.,

ОСОБА_15, ОСОБА_16,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ Альфа-Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_10, в якому просило стягнути солідарно з відвідачів на його користь заборгованість по кредитному договору у розмірі 685 758,06 грн, яка складається з: 657 033,75 грн - заборгованість по кредиту, 28 017,40 грн - заборгованість по відсоткам, 706,91 грн - пені.

Позов мотивовано тим, що на підставі договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 25 травня 2012 року, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», та від 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», позивач набув право вимоги за кредитним договором, укладеним 10 квітня 2008 року, між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_6

Так, 10 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 77 400 доларів США.

Виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором забезпечено окремими договорами поруки, укладеними 10 квітня 2008 року між банком, ОСОБА_8 та ОСОБА_10

Взяті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконував, у зв'язку з чим, станом на 01 серпня 2014 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 54 920,87 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 серпня 2014 року складає - 657 033,75 грн, за відсотками - 2341,95 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 28017,40 грн. Крім того, нарахована неустойка у розмірі розмір 59,09 доларів США, що еквівалентно - 706,91 грн.

На виконання умов договору відповідачам направлена вимога про дострокове повернення кредиту, яка не була виконана останніми, у зв'язку з чим, банк просив солідарно стягнути вказану заборгованість з відповідачів в судовому порядку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_10 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі - 685 758,06 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 657 033,75 грн; заборгованість за відсотками - 28 017,40 грн; пеня - 706,91 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконували, у зв'язку з чим, станом на 01 серпня 2014 року утворилась заборгованість за кредитом, відсотками та пенею, яка підлягає солідарному стягненню з останніх на користь банку на підставі статей 533, 553, 554, 1046-1054 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_10 відхилено. Рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 685 758,06 грн, у тому числі заборгованість за кредитом - 657 033,75 грн; заборгованість за відсотками - 28 017,40 грн; пеня - 706,91 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_10 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 685 758,06 грн, у тому числі заборгованість за кредитом - 657 033,75 грн; заборгованість за відсотками - 28 017,40 грн; пеня - 706,91 грн.

В інший частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що заборгованість, яка виникла внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору та розмір якої підтверджується належними доказами і перевірений судом першої інстанції, підлягає стягненню з позичальника та його поручителів. Разом з тим, оскільки з поручителями були укладені окремі договори поруки, між ними не виникло солідарної відповідальності, у кожного з поручителів виникла солідарна відповідальність лише з боржником.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_10 в особі представника, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповноту встановлення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що стягуючи заборгованість по кредитному договору з поручителів, суди не врахували обставин припинення наданих ними порук у зв'язку із збільшенням відповідальності поручителів без їх згоди. Так, до кредитного договору вносилися зміни, внаслідок чого був збільшений розмір щомісячного платежу та строк повернення кредиту, у зв'язку з чим збільшилась сума відсотків, яка підлягає сплаті банку.

Крім того, посилається на те, що порука припинилась у зв'язку з непред'явленням кредитором відповідних вимог протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Кредитний договір не містить сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, а кредитор, вважається таким, що прострочив в розумінні статті 613 ЦК України. Суди не перевірили факт неналежного виконання своїх обов'язків банком перед позичальником і поручителями, не досліджено факт належності права вимоги ПАТ «Альфа-Банк» та повідомлення позичальника і поручителів про перехід права вимоги за кредитним договором. Оскільки відповідачів не було повідомлено про заміну кредитора у зобов'язанні у них не виникло обов'язку виконувати умови кредитного договору на користь позивача.

Матеріали справи не містять належних доказів про отримання позичальником і поручителями повідомлень-вимог, направлених банком для дострокового погашення кредитної заборгованості, у зв'язку з чим, умова дострокового повернення кредиту і процентів не настала.

Судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, зокрема невмотивовано відмовлено у зупиненні провадження у справі, а також можливості долучити висновку експерта до матеріалів справи. Суд неправомірно відновив апеляційне провадження у справі, яке було зупинено ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року до вирішення справи за позовом ОСОБА_10 про припинення поруки. Порушено засади рівності сторін у справі, обмежено права відповідачів у поданні доказів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті З ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 77 400 доларів США на строк з 10 квітня 2008 року по 09 квітня 2038 року зі сплатою процентів в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

Виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_8 та ОСОБА_10, відповідно до укладених з банком кожним із поручителів окремих договорів поруки від 10 квітня 2008 року.

На підставі договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 25 травня 2012 року, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», та від 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», позивач набув право вимоги за кредитним договором, укладеним 10 квітня 2008 року, між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого був ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6

У зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, станом на 01 серпня 2014 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 54 920,87 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 01 серпня 2014 року складає 657 033,75 грн, за відсотками - 2341,95 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 28017,40 грн. Крім того, баноком нарахована неустойка у розмірі розмір 59,09 доларів США, що еквівалентно - 706,91 грн.

12 вересня 2014 року банк направив позичальнику та поручителям вимогу про дострокове повернення кредиту (вимога від 08 вересня 2014 року), у яких вимагав у строк до 30 днів з дня отримання вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту відправлення вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штраф/пеню.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК Українивстановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до положень статті 543 ЦК Україниу разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь кого з них окремо.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Україниякщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 553 ЦК Українивстановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до положень статті 543 ЦК Україниу разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь кого з них окремо.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим, презумпцію правомірності, укладеного між сторонами кредитного договору та договорів поруки під час розгляду справи відповідачами не спростовано.

Встановивши обставини укладення між банком та відповідачами кредитного договору, забезпеченого окремими договорами поруки, суд першої інстанції та апеляційний суд під час перевірки ухваленого ним рішення в апеляційному порядку правильно виходили з того, що за умов неспростування презумпції правомірності правочину та доведеності факту існування між сторонами грошового зобов'язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, у зв'язку з чим позичальник та його поручителі зобов'язані сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитним договором, розрахунок якої і розмір під час розгляду справи відповідачами не спростовано.

Суд апеляційної інстанції виправив допущену судом першої інстанції помилку в частині солідарного стягнення заборгованості по кредитному договору з поручителів та правильно виходив з того, що між поручителями не виникло солідарної відповідальності, оскільки з кожним із них укладено окремий договір поруки, у зв'язку з чим, суд обґрунтовано ухвалив рішення, яким поклав солідарну з боржником відповідальність на кожного з поручителя окремо.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_10 про те, що кредитний договір не містить сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, що судами не перевірено факт належності права вимоги ПАТ «Альфа-Банк» та відсутнє повідомлення позичальника і поручителів про перехід права вимоги за кредитним договором, у зв'язку із чим у останніх не виникло зобов'язань перед новим кредитором вбачаються необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи і встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, з яких, зокрема вбачається, що позивач у встановленому порядку набув права вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_6 та забезпеченим порукою ОСОБА_8 і порукою ОСОБА_10, а у останніх виник обов'язок перед цим кредитором відповідати за невиконання зобов'язань за вказаним договором.

Посилання у касаційній скарзі на те, що відсутні належні докази отримання позичальником і поручителями повідомлень-вимог, направлених банком для дострокового погашення кредитної заборгованості, у зв'язку з чим, умова дострокового повернення кредиту і процентів не настала, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається направлення такої вимоги відповідачам (т. 1 а.с. 38-39) та встановлення строку дострокового повернення кредиту до 30 днів з дати отримання вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту її направлення, що відповідає пунктам 3.9, 3.10 кредитного договору, у яких сторонами обумовлено, що датою, з якої починається відлік зазначеного строку вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні листа з повідомленням про вручення.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами обставин припинення договорів поруки у зв'язку із збільшенням відповідальності поручителів без їх згоди, не підтверджуються зібраними у цій справі належними і допустимими доказами та не спростовують висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для покладення на позичальника і його поручителів обов'язку достроково погасити заборгованість по кредитному договору, процентам і нарахованій пені, оскільки судами розглянуто справу з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства на підставі юридичних фактів, які покладалися банком в основу його позовної заяви про стягнення заборгованості.

При цьому, в контексті даної справи, ОСОБА_10, з метою встановлення юридичних фактів, які стосувалися зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, із зустрічним позовом не зверталась, під час розгляду справи не визначила специфіку доказування цих фактів, як основи заперечень про стягнення з неї заборгованості. Такі вимоги були предметом окремого судового розгляду у справі №523/10811/15-ц за позовом ОСОБА_10 до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ОСОБА_6 про визнання договору поруки припиненим та, згідно із загальнодоступними відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, у задоволенні цих вимог ОСОБА_10 відмовлено рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2018 року.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_10 про припинення її поруки у зв'язку з непред'явленням кредитором відповідної вимоги протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, колегія суддів враховує, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів, суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних прравовідносин, якою встановлено преклюзивний строк, зі спливом якого жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

Посилаючись на припинення поруки за наведених підстав, ОСОБА_10 не обґрунтувала та не навела жодних фактів, які підлягають встановленню на підтвердження вказаних обставин, обмежилась узагальненими доводами про пропуск кредитором шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя.

Разом з тим, вказані доводи спростовуються встановленими судами під час розгляду справи обставинами, згідно з яких, банк, направивши 12 вересня 2014 року позичальнику та поручителям вимогу про дострокове повернення кредиту (вимога від 08 вересня 2014 року), змінив строк виконання зобов'язання і саме з цього строку банк міг пред'явити позов до поручителів протягом шести місяців для дострокового повернення кредиту, а з відповідним позовом звернувся до суду у жовтні 2014 року, що свідчить про дотримання шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителів.

ОСОБА_10 також посилається на пропуск шестимісячного строку пред'явлення вимоги щодо певних щомісячних платежів, не конкретизуючи до яких саме платежів та за який період, при цьому, з дослідженого і перевіреного судами розрахунку заборгованості вбачається, що ці доводи заявника є необґрунтованими, оскільки позичальник здійснював погашення кредиту, однак не у повному обсязі, в тому числі у червні 2014 року, а утворення заборгованості надало банку, передбачене статтею 1050 ЦК України та умовами кредитного договору, право достроково вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів.

За наведених обставин, вказані доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема безпідставного відновлення провадження, зупиненого до розгляду іншої справи, невмотивованої відмови у повторному зупиненні провадження у справі, а також можливості долучити висновку експерта до матеріалів справи, порушення засад рівності сторін у справі, обмеження прав відповідачів у поданні доказів, є безпідставними та необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що сторона відповідачів у повній мірі користувалась наданими процесуальними правами, в тому числі щодо подання доказів та їх витребування за поданими заявами, подання клопотань про зупинення провадження у справі та їх розгляд судом апеляційної інстанції у встановленому законом порядку.

Апеляційним судом дотримано засад рівності сторін у справі, зокрема щодо надання їм можливості обґрунтувати свої доводи і заперечення.

Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності відповідачів не призвів до неправильного встановлення обставин справи та її вирішення, апеляційний суд, встановивши допущену судом першої інстанції помилку у покладенні на поручителів (між собою) солідарної відповідальності обґрунтовано виправив її та в іншій частині, зокрема, щодо заборгованості погодився з висновками місцевого суду.

При цьому, є необґрунтованими доводи ОСОБА_10 щодо безпідставного поновлення судом 16 січня 2017 року провадження у справі, зупиненого ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року, оскільки справа тривали час - з жовтня 2014 року не могла знайти свого вирішення, та подальше зупинення провадження у справі сприяло порушенню принципу розумності строку розгляду справи, у зв'язку із чим, суд апеляційної інстанції, у встановленому процесуальним законом порядку вирішив питання про відновлення провадження у справі.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у не скасованій частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року у не скасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська