Постанова

Іменем України

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 672/730/16-ц

провадження № 61-19605св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Земельно-аграрний центр «Карат»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 11 квітня 2017 року у складі судді Сакенова Ю. К. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Грох Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Земельно-аграрного центру «Карат» (далі - ЗАЦ «Карат») про зобов'язання зробити вірну технічну документацію та внести зміни щодо координат місцезнаходження земельних ділянок. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що 05 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу вона придбала земельні ділянки площею 0,1699 га (кадастровий НОМЕР_1) і площею 0,25 га (кадастровий НОМЕР_2) по АДРЕСА_1 однак земельно-технічної документації на вказані земельні ділянки не бачила. 04 квітня 2016 року з висновку судового експерта вона дізналася про те, що виготовлена відповідачем у 2003 році технічна документація зроблена з порушенням координат розташування належних їй на праві власності земельних ділянок. Звернувшись до ЗАЦ «Карат» з проханням виправити помилки, допущені в технічній документації, вона отримала відмову. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила зробити вірну технічну документацію та внести зміни в технічну документацію щодо координат місцезнаходження земельних ділянок.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 11 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок у ОСОБА_4 існують договірні зобов'язання лише з попереднім власником цих ділянок ОСОБА_5, однак будь-яких вимог до ОСОБА_5 вона не заявляла. Вимагати від підрядника усунення недоліків у роботі має право замовник, яким позивач не є. З часу прийняття роботи замовником (2003 рік) збігли строки звернення до суду з вимогами щодо якості роботи, виконаної за договором підряду.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 11 квітня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Разом з тим суд апеляційної інстанції зазначив, що у випадку встановлення обставин, передбачених статтями 662, 678 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), з урахуванням статті 16 ЦК України, ОСОБА_4 не позбавлена права заявити відповідні вимоги до продавця ОСОБА_5, зокрема щодо правильності документів, які обов'язково додаються до земельних ділянок, в тому числі і технічної документації.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 01 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що її права на землю порушені відповідачем через допущені помилки при виготовленні технічної документації. Замовник технічної документації ОСОБА_5 не мав претензій щодо її виготовлення, оскільки не володів спеціальними знаннями. Висновки судів попередніх інстанцій про існування між відповідачем та ОСОБА_5 договірних відносин підряду не ґрунтуються на доказах. Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про землеустрій», Земельний кодекс України та Положення про Державний фонд документації із землеустрою, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 року N 1553. Також суди не залучили до участі у справі спеціаліста Відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі Хмельницької області для надання пояснень щодо землевпорядної документації та власників землевпорядної документації - Управління Держгеокадастру у Хмельницькій області або Відділ Держгеокадастру у Городоцькому районі Хмельницької області.

У серпні 2017 року ЗАЦ «Карат» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Технічна документація із складання державного акта на право власності на земельні ділянки була розроблена на період виконання ними цих робіт згідно з нормами земельного законодавства, чинного на той час. Будь-яких претензій чи заяв власника як замовника цієї документації щодо невідповідності чи неправильності координат і їх виправлення не надходило. На час виконання вказаних робіт всі геодезичні виміри проводилися в системі координат 1963 року (СК-63), яка є похідною від державної системи координат 1942 року. В середині 2000-х років відбувся перехід (конвертація) з 1942 року в систему координат 1963 року з послідуючим переведенням на Державну геодезичну референту систему координат УСК-2000. Переведення координат здійснювалося виключно Центром Державного земельного кадастру. Документація із землеустрою Державного фонду документації із землеустрою є державною власністю і не може передаватися у приватну власність. Доступ до матеріалів Державного фонду документації із землеустрою, що становлять державну таємницю, здійснюється відповідно до закону.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Городоцького районного суду Хмельницької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 квітня 2018 року справу № 672/730/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 05 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_5 земельні ділянки площею 0,2500 га і 0,1699 га, розташовані по АДРЕСА_1

У 2003 році ЗАЦ «Карат» на замовлення ОСОБА_5 було виготовлено документацію на вищевказані земельні ділянки. Зазначена документація була прийнята ОСОБА_5

Згідно з частиною четвертою статті 25 Закону України «Про землеустрій» відповідність документації із землеустрою положенням нормативно-технічних документів, державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою засвідчується: у паперовій формі - підписом та особистою печаткою сертифікованого інженера-землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою; в електронній формі - електронним цифровим підписом сертифікованого інженера-землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою, згідно із законодавством про використання електронного цифрового підпису.

Частинами другою, третьою статті 26 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 28 Закону України «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою зобов'язані: а) дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також державних стандартів, норм і правил при здійсненні землеустрою; б) інформувати зацікавлених осіб про здійснення землеустрою; в) виконувати всі умови договору; г) виконувати роботи із складання документації із землеустрою у строк, передбачений договором. У разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом.

Зміни до документації із землеустрою вносяться особою, яка відповідно до вимог цього Закону може бути розробником документації із землеустрою за рішенням органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування або власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, які затвердили проекти землеустрою (частина перша статті 31 Закону України «Про землеустрій»).

Отже, відносини щодо виготовлення технічної документації на земельну ділянку між її розробником і замовником виникають на підставі договору, який за своїм змістом можна віднести до договорів підряду.

Відповідно до частин першої, другої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відмова ЗАЦ «Карат» у внесенні змін в документацію із землеустрою не порушила права ОСОБА_4, оскільки остання не була замовником її розроблення. Разом з тим апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися з належним позовом до ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про порушення її прав на землю не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про землеустрій» замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

Судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що замовником документації із землеустрою був ОСОБА_5, який прийняв виготовлену документацію і не мав претензій щодо неї.

На час виготовлення документації із землеустрою ОСОБА_4 не була власником спірних земельних ділянок, тому вказаною документацією її права не порушені.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_5 не мав претензій щодо виготовлення технічної документації із землеустрою, оскільки не володів спеціальними знаннями, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_5 як під час отримання вказаної документації, так і після цього не висловив жодних претензій чи заяв щодо невідповідності чи неправильності координат та їх виправлення.

Незастосування місцевим суд до спірних правовідносин Закон України «Про землеустрій» не вплинуло на правильність вирішення справи, а вказані недоліки були усунені апеляційним судом.

Посилання у касаційні скарзі на те, що суди попередніх інстанцій повинні були залучити до участі у справі спеціалістів Відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі Хмельницької області для надання пояснень щодо землевпорядної документації та власників землевпорядної документації - Управління Держгеокадастру у Хмельницькій області або Відділ Держгеокадастру у Городоцькому районі Хмельницької області, не заслуговують на увагу, оскільки в задоволенні позову було відмовлено не за недоведеністю заявлених вимог, а за їх безпідставністю, тому думка вищевказаних спеціалістів не потребувалася.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов