Справа № 520/7673/18
Провадження № 2/520/666/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі :

Головуючого - судді Куриленко О.М .

за участю секретаря - Баранової Ю.О .

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні рішення», третя особа Приватне акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП,

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні рішення» солідарно 36 397, 41 гривень у відшкодування матеріальних збитків, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Судові витрати покласти на відповідачів.

Свої вимоги мотивував тим, що він, ОСОБА_4 , є власником транспортного засобу вантажного сідлового тягача - Е, марки DAF", д/н НОМЕР_1 , 2002 р/в. на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 . 08 жовтня 2013р. на підставі договору № 08/10 укладеного з ТОВ "Транспортні рішення" (орендар) та акту прийому-передачі транспортних засобів від 08.10.2013р. зазначений транспортний засіб передано в оренду ТОВ "Транспортні рішення" з метою використання у господарській діяльності орендаря, а саме, надання послуг з внутрішніх або міжнародних перевезень вантажів.

07 серпня 2015 року о 17:00 год. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "Toyota RAV-4, д/н НОМЕР_3 , на 16 км + 800 м автодороги "Одеса-Білгород Дністровський" не вибрала безпечну швидкість руху, не врахувала дорожню обстановку, виїхала на зустрічну смугу та допустила зіткнення з автомобілем "DAF", д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ТОВ "Транспортні рішення" Новікова Валентина Валентиновича, який рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу.

Стверджує, що після отримання зазначеного рішення суду він звернувся до орендаря, відповідача - ТОВ "Транспортні рішення" з проханням відшкодувати йому суму завданих збитків для проведення відновлюючого ремонту пошкодженого транспортного засобу або здійснити самостійно його ремонт та відновлення. Проте, так і не отримавши ані суми компенсації на відновлення транспортного засобу, ані відновленого транспортного засобу, він 25.04.2016р. звернувся до страхової компанії ПрАТ "Українська транспортна страхова компанія" із заявою про отримання страхового відшкодування.

Станом на 30.05.2017р. від страхової компанії ПрАТ "Українська транспортна страхова компанія" у якості відшкодування ним було отримано 12 148 грн.

Проте, згідно звіту № 0924-05-17 про оцінку транспортного засобу, складеного 26.05.2017р. експертом - ФОП ОСОБА_5 , вартість матеріального збитку, що визначена з використанням витратного підходу, спричиненого власнику автомобіля DAF CF85, реєстраційний номер НОМЕР_4 станом на 18 травня 2017 року складає 48 545,41 грн.

Отже вказує на те, що сума не отриманого матеріального відшкодування, яка необхідна для відновлення пошкодженого транспортного засобу складає 36 397,41 грн., що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 21.06.2018 року було відкрито провадження по справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В ході судового засідання, яке відбулось 07.11.2018 року, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ», оскільки як вбачається з матеріалів справи, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у даному товаристві. Крім того, просив витребувати від Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» належним чином завірені копії всіх документів, які стали підставою для виплати ОСОБА_4 страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3826901.

Ухвалою суду від 07 листопада 2018 року вказане клопотання було задоволено, Приватне акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» (1033, м. Київ, Голосіївський р-н, вул. Саксаганського, буд. 77) залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до участі у справі, а також витребувано від Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» належним чином завірені копії документів, які стали підставою для виплати ОСОБА_4 страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3826901 у розмірі 12 148 гривень.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила постановити рішення, відповідно до якого стягнути з відповідачів солідарно суму матеріального збитку та вирішити питання розподілу судових витрат.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення даного позову, вказуючи на те, що вимоги позову є безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні рішення» та представник третьої особи Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши докази та матеріали справи, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 є власником транспортного засобу вантажного сідлового тягача - Е, марки DAF", д/н НОМЕР_1 , 2002 р/в. на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

08 жовтня 2013 року між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Транспортні рішення» було укладено Договір оренди транспортного засобу № 08/10, згідно умов якого зазначений транспортний засіб передано в оренду ТОВ "Транспортні рішення" з метою використання у господарській діяльності орендаря, а саме, надання послуг з внутрішніх або міжнародних перевезень вантажів.

Як вбачається з умов даного договору (п.п ж п. 3.4.) у випадку пошкодження Об`єктів оренди в результаті дорожньо-транспортної пригоди Орендар зобов`язався невідкладно повідомити про це Орендодавця, а також здійснити за свій рахунок необхідний ремонт або відшкодувати Орендодавцю вартість Об`єктів оренди у разі, якщо вони не підлягають відновленню.

Цього ж дня, 08 жовтня 2013 року між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Транспортні рішення» було складено акт прийому-передачі транспортних засобів до договору оренди № 08/10.

07 серпня 2015 року о 17:00 год. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "Toyota RAV-4, д/н НОМЕР_3 на 16 км + 800 м автодороги "Одеса-Білгород Дністровський" не вибрала безпечну швидкість руху, не врахувала дорожню обстановку, виїхала на зустрічну смугу та допустила зіткнення з автомобілем "DAF", д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ТОВ "Транспортні рішення" ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження чим порушила вимоги д.з. 10.1,12.1 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст.. 124 КУпАП.

Вказана обставина встановлена постановою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року по справі № 509/4395/15-п якою ОСОБА_2 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень.

За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною шостою цієї ж статті визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З метою встановлення розміру матеріального збитку, отриманого внаслідок ДТП Позивачем замовлено незалежне експертне дослідження з визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу "DAF", д/н НОМЕР_1 у суб`єкта оціночної діяльності - ОСОБА_5 .

Відповідно до висновку № 0924-05-17 від 26 травня 2017 року вартість матеріального збитку, певна з використанням витратного підходу, завданого власнику автомобіля "DAF CF85", д/н НОМЕР_1 станом на 18 травня 2017 року становить 48 545, 41 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент дорожньо-транспортної пригоди яка мала місце 07 серпня 2015 року на 16 км.+800 м автодороги «Одеса-Білгород - Дністровський», цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки Toyota RAV-4, д/н НОМЕР_3 - ОСОБА_7 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № НОМЕР_5 була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ»

У відповідності до ст.. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну наслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Так, відповідно до умов договору страхування № АЕ/3826901 від 16.04.2015 року ліміт відповідальності на одного потерпілого за збиток завданий майну складає 50 000 гривень, за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 100 000 гривень, розмір франшизи - 500 гривень.

13 серпня 2015 року водій ТОВ "Транспортні рішення" ОСОБА_8 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

В подальшому, 25 квітня 2016року власник транспортного засобу ОСОБА_4 особисто звернувся до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» з заявою про отримання страхового відшкодування.

19, 22 та 30 травня 2017 року на рахунок Позивача Відповідачем було перераховано загальну суму страхового відшкодування у розмірі 12 148, 34 гривень, оскільки згідно розрахунку розміру страхового відшкодування по пошкодженому ТЗ № 1323-15 від 10.06.2016 року, складеного експертом страхової компанії «ЮТІКО», вартість матеріального збитку складає 12 648, 34 грн. з урахуванням франшизи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути різницю між сплаченою сумою та вартістю матеріального збитку, що визначена суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , у розмірі 36 397,41 грн.

Так, згідно вимог ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

А відповідно до ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з тим у своїй позовній заяві позивач просить стягнути в солідарному порядку з винуватця ДТП ОСОБА_2 та орендаря Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні рішення» на його корись різницю вартості матеріального збитку.

Проте, відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Стаття 542 ЦК України регламентує, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред`явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред`явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов`язок будь-кому із них на свій розсуд. Боржник не має права висувати проти вимоги одного із солідарних кредиторів заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах боржника з іншими солідарними кредиторами, в яких цей кредитор не бере участі. Виконання боржником свого обов`язку одному із солідарних кредиторів у повному обсязі звільняє боржника від виконання решті солідарних кредиторів. Солідарний кредитор, який одержав виконання від боржника, зобов`язаний передати належне кожному з решти солідарних кредиторів у рівній частці, якщо інше не встановлено договором між ними.

Згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Статтею 544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці

Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом про стягнення матеріальної шкоди внаслідок ДТП в солідарному порядку, не обґрунтував, в чому саме полягає солідарний обов`язок відповідачів, та чому вони повинні нести солідарну відповідальність, а від так помилково послався на вищевказану норму закону.

Більш того суд взагалі вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення різниці матеріальної шкоди внаслідок ДТП з винуватця ДТП ОСОБА_2 та орендаря Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні рішення», з огляду на таке.

04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову, в якій містяться висновки, щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Так, Великою Палатою Верховного Суду було надано такі роз`яснення:

Оскільки стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Відповідно до норм процесуального законодавства висновки Великої Палати Верховного Суду України повинні враховуватися іншими судами при розгляді подібних справ та застосуванні норм права.

Таким чином, як зазначалось вище, цивільно-правова відповідальність відповідача власника автомобіля "Toyota RAV-4, д/н НОМЕР_3 на час настання страхового випадку була застрахована у ПрАТ «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» на підставі полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ 3826901 від 16.04.2015 року, то, у даному випадку, позивач у разі незгоди з виплатою йому вартості компенсації має право звернутись до ПрАТ «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» з відповідним позовом, при цьому саме страховик після виплати страхового відшкодування має право регресної вимоги до особи, яка завдала шкоди, у разі наявності для цього правових підстав визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При цьому слід зазначити, що страхова компанія взагалі не була залучена позивачем до участі у справі та жодних вимог до неї він не заявляв.

Також недоведеними є вимоги позивача до орендаря транспортного засобу Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні рішення», оскільки матеріали справи не містять доказів звернення позивача з заявами про зобов`язання в порядку п.3.4. Договору оренди провести ремонт транспортного засобу та у поданому позові такі вимоги також не заявлялись.

Більш того, суд вважає, що позивачем у судовому засіданні взагалі не було доведено пріорітету висновку ФОП ОСОБА_9 щодо визначення розміру матеріальної шкоди перед висновками та розрахунками, складеними ПрАТ «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ», не зазначено, у чому саме полягали неточності у розрахунках останньої, які майже в 4 рази відрізняються від суми, заявленої у позові.

При цьому суд враховує, що з клопотанням про виклик ОСОБА_10 , який склав розрахунок розміру страхового відшкодування від 10.06.2016 року, чи з клопотанням про проведення судової товарознавчої експертизи позивач до суду не звертався.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 та відмову у задоволенні позову.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги та судові витрати.

Однак, враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судових витрат, у разі відмови у позові не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 82, 89, 209, 210, 223, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 1166, 1187, 1191 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6, 22, 33, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 27 Закону України «Про страхування», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні рішення», третя особа Приватне акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ТРАНСПОРТНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ» про стягнення матеріальної шкоди внаслідок ДТП - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 04 березня 2019 року