ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6207/15-ц Номер провадження 22-ц/814/2290/19Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 червня 2019 року, ухвалене суддею Кривич Ж.О., повний текст рішення складено 20 червня 2019 року,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», після перейменування - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк), звернулося до місцевого суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 13 липня 2015 року складає 26 590,19 доларів США, з яких 23 665,36 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 1 416,74 доларів США - заборгованість по відсоткам, 37,25 доларів США - заборгованість по комісії, 193,77 доларів США - пеня, 11,41 доларів США - штраф (фіксована частина) та 1 265,66 доларів США - штраф (процентна складова), посилаючись на те, що відповідач не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором № PLRHGA від 31 січня 2008 року, що був укладений між ним та Банком.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Банку, та з урахуванням поданих уточнень просив суд визнати недійсним вказаний кредитний договір та договір іпотеки (т.1, а.с. 168-172).

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що хоча кредитний договір № PLRHGA від 31 січня 2008 року був укладений в іноземній валюті - доларах США, фактично він отримав від Банку кредитні кошти в сумі 150 000,00 гривень.

На забезпечення виконання зобов`язань 01 лютого 2008 року між ними було укладено договір іпотеки № б/н , відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав в іпотеку Банку нерухоме майно (т.1, а.с. 81-83) - житловий будинок.

Позивач вважав, що положення кредитного договору прямо порушують заборону укладати договори в іноземній валюті, коли сторони є резидентами, а також ставлять сторони у нерівні умови.

Банк умисно ввів його в оману, не надавши в доступній формі перед укладенням договору інформацію про всі можливі форми кредитування та сукупну вартість кредиту, і запропонував несправедливі для позичальника умови.

Така діяльність Банку, на думку позивача, має ознаки нечесної підприємницької діяльності.

Укладення кредиту в іноземній валюті порушує положення ст.ст. 533,534 Цивільного Кодексу України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного врегулювання та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 червня 2019 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № PLRHGA від 31.01.2008 року, яка станом на 13.07.2015 року складає 25119,35 доларів США та 4 245 грн. 50 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору № PLRHGA від 31.01.2008 року з додатками до нього та договору іпотеки № б/н від 01.02.2018 року - залишено без задоволення.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

З рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, прохає скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову Банку та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кредитні кошти отримані саме в іноземній валюті.

Судом першої інстанції належним чином не оцінено висновки експерта та безпідставно не взято до уваги те, що Банк порушив Закон України «Про захист прав споживачів» під час укладення кредитного договору, що встановлено висновками експерта.

Вказує, що суд помилково застосував позовну давність до вимог за його зустрічним позовом, яка, на його думку, ним не пропущена, оскільки він довідався про порушення свого права у лютому 2015 року, після звернення до адвоката.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає його таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, який надійшов до суду апеляційної інстанції 21.10.2019 року, ОСОБА_1 прохає задовольнити його апеляційну скаргу в повному обсязі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_1 його представників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.01.2008 року ОСОБА_1 звернувся до Приватбанку з заявою про надання кредиту на споживчі цілі - ремонт будинку - в іноземній валюті в сумі 30 002,00 доларів США під заставу будинку.

31.01.2008 року між ОСОБА_1 та Банком був укладений кредитний договір № PLRHGA, за умовами якого позичальник отримав кредит на строк до 31 січня 2023 року у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 35 464,50 доларів США на наступні цілі: 30 000,00 доларів США - на споживчі цілі, 5 464,50 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент його надання, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Умовами договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань щодо сплати кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Пунктом 2.3.1. кредитного договору передбачено право Банку в односторонньому порядку за наявності певних умов збільшувати відсоткову ставку за користування кредитом.

01 лютого 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки № б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав в іпотеку Банку нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 81-83).

У листопаді 2008 року Банком було збільшено відсоткову ставку до 1,26% на місяць.

У липні-вересні 2009 року ОСОБА_1 звертався до Банку письмово з листом про незгоду зі збільшеною відсотковою ставкою (т.1, а.с. 100-103).

При цьому, умови договору, в тому числі в частині сплати збільшеного розміру відсотків, продовжував виконувати.

У подальшому, відповідачем було допущено прострочення по сплаті кредиту, у зв`язку з чим у липні 2010 року Банк звернувся в суд з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості в сумі 31598,10 грн., розрахованої станом на 20.07.2010 року (т.1, а.с. 104-105).

03.11.2010 року ОСОБА_1 сплатив заборгованість за кредитним договором та направив Банку заяву, в якій просив відкликати позовну заяву і надати йому можливість сплачувати кредит за затвердженим графіком (т. 3, а.с. 108).

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Банку з заявою про зміну валюти кредиту або збільшення терміну дії кредитного договору (т. 3, а.с. 110).

Банк не погодився змінити валюту кредитування на гривню, про що письмово повідомив позичальника листом від 20.11.2014 року (т.1, а.с. 110).

У подальшому ОСОБА_1 неодноразово допускав порушення графіку сплати заборгованості за кредитним договором, а з 28.03.2015 року припинив виконувати взяті на себе зобов`язання (т. 1, а.с. 8).

Відповідно до наданого Банком розрахунку, заборгованість, яка утворилась за відповідачем станом на 13.07.2015 року за вказаним кредитним договором, складає 26 590,19 доларів США, з яких 23 665,36 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 1 416,74 доларів США - заборгованість по відсоткам, 37,25 доларів США - заборгованість по комісії, 193,77 доларів США - пеня, 11,41 доларів США - штраф (фіксована частина) та 1 265,66 доларів США - штраф (процентна складова).

Задовольняючи частково позов Банку до ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, який було укладено в іноземній валюті - долар США.

Також місцевий суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до Банку про визнання недійсними пункту 4.2 та 8.1 кредитного договору щодо встановлення винагород за резервування ресурсів та відмовив у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, як такого що ухвалено в іноземній валюті та з підстав введення позичальника в оману, а також щодо визнання недійсним договору іпотеки, який забезпечує виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що кредитний договір, який оспорює ОСОБА_1 , укладено 31 січня 2008 року.

Отже, з огляду на правила дії законів у часі, недодержання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання недійсними умов кредитного договору, укладеного до набрання чинності вказаних змін.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно статті 1 Декрету № 15-93, комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.

Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Як установлено ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Такий правовий висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи №373/2054/16-ц, провадження №14-44, Велика Палата Верховного Суду виклала такий правовий висновок стосовно стягнення заборгованості в іноземній валюті:

«Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику».

Відповідно до ст.ст. 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Оскільки у спірному договорі сплата винагороди за резервування ресурсів визначена у процентах, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746 цс 16.

Пунктом 4.2 оспорюваного кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує Банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному в пункті 8.1 договору.

Згідно з пунктом 8.1 кредитного договору Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти … зі сплатою позичальником, окрім відсотків, винагороди за надання фінансового інструмента в розмірі 2,00% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

З огляду на наведені положення закону, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що умова про встановлення у кредитному договорі винагороди за надання фінансового інструмента в розмірі 2,00% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів є несправедливою, порушує принцип добросовісності, а її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У зв`язку з чим наявні підстави для визнання недійсним пункт договору в частині, що містить зазначені умови.

Водночас, місцевим судом вірно встановлено, що 10 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заяву про застосування позовної давності до заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Надаючи правову оцінку поданій Банком заяві, районний суд послався на те, що відповідно до ст.ст. 256-258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позичальник був обізнаний з умовами кредитного договору, зокрема з пунктами 4.2, 8.1 з моменту його укладення (31 січня 2008 року), тоді як із зустрічним позовом про визнання недійсним вказаного кредитного договору до суду звернувся у листопаді 2015 року, з пропуском строку позовної давності, оскільки саме з дня укладення договору почався перебіг позовної давності.

Отже, місцевий суд прийшов до правильного висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними пункту 4.2 та 8.1 кредитного договору щодо встановлення винагород за резервування ресурсів.

Між тим, обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Заперечення ОСОБА_1 в суді першої інстанції та його аналогічні доводи апеляційної скарги про те, що ним не пропущено позовну давність, оскільки він дізнався про порушення свого права в день звернення за юридичною допомогою у лютому 2015 року, а не в день підписання спірного правочину, обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду, оскільки позичальник був обізнаний з умовами кредитного договору з моменту його укладення та протягом наступних семи років виконував його умови, в тому числі, сплачував винагороду за резервування, передбачену окремим рядком у графіку погашення кредиту (т.2, а.с. 6-7).

Також позичальником не надано судам переконливих аргументів щодо наявності у нього об`єктивних перешкод звернутися за юридичною допомогою в межах встановлених законом строків, які є розумними і достатніми для захисту порушеного права, а також доказів щодо поважності причин пропуску позовної давності.

Такі висновки місцевого суду узгоджуються з позицією Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року при розгляді цивільної справи № 176/1714/16-ц з аналогічними правовідносинами.

Відповідно до статті 230 Цивільного Кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом статті 230 Цивільного Кодексу України правочин визнається вчиненим під впливом обману, у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу у діях іншої сторони правочину, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 отримав свій екземпляр договору, мав можливість ознайомитися з його текстом, а свою згоду з умовами договору скріпив особистим підписом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення кредитного договору з боку Банку мало місце свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту і такими діями Банку позичальника ОСОБА_1 було введено в оману, судам не надано.

На підтвердження факту видачі кредиту в іноземній валюті в сумі 30 000,00 доларів США готівкою Банк надав суду копію заяви на видачу готівки № 1 від 31 січня 2008 року.

Як пояснив представник Банку суду першої інстанції та в апеляційному суді, що заява на видачу готівки виготовляється в двох оригінальних примірниках - по одному для кожної зі сторін кредитного договору.

Примірник, що належав Банку, зберігався у касових документах за 31.01.2008 року, строк зберігання яких становить 5 років. До матеріалів кредитної справи долучена завірена працівником Банку копія заяви на видачу готівки. Представник Банку наголошував, що другий оригінальний екземпляр заяви має бути у позичальника.

ОСОБА_1 не заперечував факту отримання готівкових коштів від Банку на виконання умов договору № PLRHGA . При цьому, стверджував, що видача готівкових коштів відбулася не 31 січня 2008 року, а 01 лютого 2008 року після укладення сторонами договору іпотеки, та не в доларах США, а у національній валюті України в сумі 150 000,00 гривень.

Між тим, заяву про видачу готівки від 01 лютого 2008 року про отримання ним 150 000,00 грн. на виконання умов договору судам не надав.

При цьому, заперечував належність йому одного з підписів на копії заяви про видачу готівки (т.1 а.с.15).

Висновком комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи № 5907/5908 від 26 липня 2016 року встановлено, що досліджуване зображення підпису від імені ОСОБА_1 в копії заяви на видачу готівки № 1 від 31 січня 2008 року в рядку перед друкованим текстом «Контролер»,- виконаний електрографічним способом за допомогою цифрового копіювально-розмножувального пристрою, тому не є об`єктом почеркознавчого дослідження. Відповідно, питання про виконання ОСОБА_1 зображення підпису у копії названого документу експертами не вирішувалось (т.2, а.с. 153-157).

Суд першої інстанції вірно послався на те, що факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у доларах США відповідно до умов укладеного договору належно та достатньо підтверджується виписками по рахункам, які є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; меморіальним ордером № tr. PA6E від 31.01.2008 року про видачу з каси банку 30 000 USD з призначенням платежу «Видача кредиту згідно кредитного договору № PLRHGA від 31.01.2008 року»; чеками про сплату позичальником заборгованості за період з 2008 року по 2015 рік у валюті долар США з призначенням платежу «Погашення заборгованості по кредитному договору № PLRHGA від 31.01.2008 року».

При цьому, суд зазначив, що позичальник ОСОБА_1 сім років поспіль виконував умови договору, який укладено в доларах США; звертався до Банку з заявами про те, що в результаті збільшення відсоткової ставки його щомісячний платіж збільшився на 53 долари США, а пізніше - пропонував змінити валюту кредиту.

У свою чергу, ОСОБА_1 не надав суду жодного письмового доказу про те, що отримав кредитні кошти 01 лютого 2008 року у національній валюті України в сумі 150 000,00 грн.

Згідно висновку судової економічної експертизи № 1446/1447 від 12 червня 2017 року видача коштів в доларах США документально не підтверджується, як і факт видачі позичальнику кредитних коштів у гривні в сумі 150 000,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору і договору іпотеки як такого, що забезпечує виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Вирішуючи позов Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції вірно послався на те, що за положеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У пункті 5.1 договору визначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який визначений пункті 8.4 договору за кожний день прострочки.

Згідно з п. 8.4 кредитного договору, при порушені позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні.

Відповідно до пункту 5.3 договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Крім цього, пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що сплата пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту, виданому в іноземній валюті, здійснюється в гривневому еквіваленті по курсу НБУ.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог Банку та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у сумі 23665,36 доларів США, заборгованості по процентам у сумі 1416,74 доларів США, заборгованості по комісії (резервування) у сумі 37,25 доларів США та пеню у сумі 4 245,50 грн. (193,77 х 21,91), а всього - 25 119,35 доларів США та 4 245,50 грн.

Також місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову Банку в частині стягнення фіксованої частини штрафу - 11,41 доларів США та процентної складової штрафу -1265,66 доларів США.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , його представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо отримання кредиту та його погашення ОСОБА_1 в національній валюті гривні, а також недоведеності вимог банку щодо надання кредиту в іноземній валюті, - не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, спростовуються наявними у справі доказами, про які вказувалося вище, та яким надано вірну правову оцінку судом першої інстанції, що відображена в рішенні суду.

Посилання апелянта щодо подання зустрічного позову з дотриманням строку позовної давності, також не заслуговують на увагу, оскільки, як вказувалося вище, позичальник був обізнаний з умовами кредитного договору з моменту його укладення (31.01.2008 року), протягом наступних семи років виконував його умови, сплачував винагороду за резервування тощо, тому не був позбавлений права звернутися за захистом свого порушеного права протягом трьох років з дня укладення договору.

Доказів на підтвердження того, що в нього були наявні об`єктивні перешкоди звернутися за юридичною допомогою в межах встановлених законом строків, які є розумними і достатніми для захисту порушеного права, а також доказів щодо поважності причин пропуску позовної давності, судам не надано.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, на підставі всебічно встановлених обставин, яким надано належну правову оцінку, яка відображена в рішенні суду.

Підстав для скасування рішення місцевого суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

У зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається судом апеляційної інстанції без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Т.О.Кривчун

Л.І.Пилипчук