Справа № 297/61/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунич М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослой Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду, ухваленого 24 травня 2019 року головуючим суддею Гецко Ю.Ю. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, -

встановив:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.

Позов мотивує тим, що на підставі договору дарування вона та відповідач набули у спільну часткову власність домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 частині, кожний. Наразі спільне життя в них не склалося і проживання в одному будинку є неможливим. Розділити будинок на дві окремі квартири неможливо.

Посилаючись на викладене, просила суд поділити домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_2 , виділивши їй гараж з надбудовою (літера «Г») та стягнувши в якості компенсації з ОСОБА_1 різницю у вартості часток на її користь у сумі 256 281,50 грн.

Рішенням Берегівського районного суду від 24 травня 2019 року позов задоволено. Поділено домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_2 , а саме: виділивши ОСОБА_2 гараж з надбудовою (літера «Г») та стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у якості компенсація за різницю вартості часток суму 256 281,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 8931,00 грн., судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що гараж є самочинним будівництвом, а тому не підлягає поділу. Крім того рішення суду про стягнення з нього компенсації в розмірі 256 281,50 грн. ставить його у вкрай важкий матеріальний стан. Також суд дійшов висновку про можливість виплати компенсації позивача, попередньо не припинивши її право на частку у спільному майні. Не погоджується з рішенням в частині стягнення з нього витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що на підставі договору дарування від 07 квітня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 частині, кожний (а.с.4, 5).

Відповідно до технічного паспорту вказане домоволодіння складається з житлового будинку (літера «А») площею 86,9 кв.м., вбиральні (літера «В») площею 1,7 кв.м., гаражу з надбудовою (літера «Г») площею 30,6 кв.м., сараю (літера «Д») площею 16 кв.м. (а.с.7-9).

Відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження №13-05/19 від 09.05.2019 поділ житлового будинку є неможливим, запропоновано виділити одній стороні житловий будинок, а іншій гараж з надбудовою. Вартість компенсації за нерівність часток становить суму 256 281,50 грн. (а.с.58-60).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його підставності.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів з огляду на таке.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При вирішенні справи, яка переглядається, крім вказаної спеціальної норми суду слід було врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки житлового будинку, яким фактично володіють та користуються лише відповідач з сім`єю, і виходячи при цьому з інтересів останніх, слід встановити можливість сплати відповідачем такої компенсації і не врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Сторонами не заперечується, що відповідач наразі створив нову сім`ю і на його утриманні перебувають неповнолітні діти, а сам він ніде не працює (за його твердженням).

Отже, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з відповідача грошової компенсації поставить його у вкрай скрутне становище і такий не в змозі її сплатити.

Крім того з приводу даного позову слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

А згідно ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В даному випадку домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами (садиба) за адресою АДРЕСА_2 є окремим об`єктом права власності, і всі господарській споруди (гараж з надбудовою, вбиральня, сарай) є приналежністю головної речі (житлового будинку) та слідує за ним.

Отже, такі приналежності не можуть існувати як самостійний об`єкт права власності до зміни їх правового статусу.

При вирішенні питання щодо поділу такого спільного майна як домоволодіння слід враховувати всі господарській будівлі та споруди, які належать до такого домоволодіння. Водночас, з мотивувальної частини висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 09.05.2019 вбачається, що експертом, при визначенні вартості грошової компенсації, враховувалась лише вартість будинку та гаражу з надбудовою, та не враховано вартість інших господарських споруд вбиральні та сараю. При цьому рішенням суду вирішено виключно виділити позивачу гаражу з надбудовою, та не вирішено юридичну долю інших будівель (зокрема чи залишилися вони у спільній власності сторін, чи стали особистою власністю відповідача).

Отже, неможливо поділити садибу, житловий будинок шляхом виділу одному з подружжя житлового будинку, а другому - надвірної будівлі - гаражу, оскільки відповідно до статті 186 ЦК України надвірні будівлі є приналежністю будинку, садиби і пов`язані з ним спільним призначенням.

Таким чином, варіант поділу спільного майна запропонований позивачем є недопустимим, інших варіантів поділу не запропоновано, розмір компенсації при такому варіанті є надмірним для відповідача та не може бути ним сплачений, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

Таким чином суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а тому рішення суду, згідно приписів пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір понесений ним за подачу апеляційної скарги в розмірі 5898,00 гривень.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 травня 2019 року скасувати, та ухвалити в справі нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову про поділ спільного майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 5898 (п`ять тисяч вісімсот дев`яносто вісім) гривень 00 коп., судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 08 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді