МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/6705/18
Провадження №22-ц/812/438/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2019 року, постановлену під головуванням судді Тихонової Н.С., в приміщенні суду о 10 год. 18 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання дій неправомірними, стягнення матеріальної та моральної шкоди, упущеної вигоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в якому просив суд визнати дії Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області неправомірними та стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 7488 грн., моральну шкоду у розмірі 201042 грн., завдану йому несвоєчасним розглядом клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а також упущену вигоду в розмірі 5000 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2019 року провадження у справі закрито.

Не погодившись з даною ухвалою суду, позивач через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції, посилаючись на її необґрунтованість, а також на те, що вона постановлена без з'ясування всіх обставин у справі.

Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою. Справу просило розглянути без участі представника управління.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала суду не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу по справі, суд першої інстанції виходив з того, що у справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, але його право не було реалізовано, отже відсутня наявність речового права позивача на цю земельну ділянку. Крім того, позивач в своєму позові не порушує питання щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку, а заявляє вимоги про визнання протиправним рішення суб'єкту владних повноважень, яке перешкоджає йому в оформленні документів на земельну ділянку. Приватний інтерес позивача на час звернення до суду з цим позовом відсутній.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 820/4149/17, від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц, від 17.10.2018 року у справі № 380/624/16-ц.

Таким чином, суд вважав, що спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Також, суд виходив з того, що вимоги про стягнення матеріальної, моральної шкоди та упущеної вигоди є похідними та відповідно до ч.5 ст.21 КАСУ також повинні розглядатися адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному проваджені з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Так, матеріали справи свідчать про те, що 28 січня 2017 року ОСОБА_1 з метою отримання у власність земельної ділянки звернувся з заявою до відділу Головного управління Держгеокадастру у Веселинівському районі Миколаївської області та згідно листа від 10.02.2017р. отримав графічний матеріал вільної земельної ділянки, що пропонується до передачі у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2га ріллі в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

27 лютого 2017року він звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому цієї земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності. Наказом від 15.04. 2017р. за № 14-4747/14-17-С воно було задоволено. Всупереч вимогам закону його клопотання було розглянуто не протягом місяця, а через більше ніж півтора місяця.

Після отримання наказу від 15.04. 2017р. за № 14-4747/14-17-С позивач звернувся до ДП «Миколаївський науково-0дослідний та проектний інститут землеустрою» з метою розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, про що 20.04.2017р. був укладений договір. Ним були сплачені кошти за умовами цього договору.

В липні 2017р. позивач звернувся до відповідача щодо погодження проекту землеустрою. Крім того, він звертався до інших установ для вирішення цього питання. Однак, 12 жовтня 2017р. отримав відповідь від відповідача про відсутність в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності не наданих у власність та користування площами 2га, вид угідь-рілля, в якій також було зазначено, що через це погоджені графічні матеріали на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та позивачу надати неможливо.

Листом відповідача від 04.12.2017р. позивача було повідомлено, що до відповідача надійшло також клопотання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 22.03.2017р. та ОСОБА_10 від 31.03.2017р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності. Дані клопотання також були задоволені. В червні та вересні 2017р. від них надійшли клопотання про затвердження проектів із землеустрою. Наказами відповідача від 29.06.2017р. та від 19.09.2017р. вищевказані проекти були затверджені.

Зазначені обставини свідчать про те, що рішення про затвердження проекту землеустрою, виготовленого позивачем, прийнято не було.

Слід зазначити, що відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі справи у публічно-правових спорах, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

За змістом положень ст. 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб належить до компетенції центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.

У разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання) рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186 ЗК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частини десята, тринадцята та чотирнадцята статті 123 ЗК України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду). А відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Конституційний Суд України у рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що:

- положення пунктів «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України (на даний час ст.19 КАС України) стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору.

У справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2га ріллі в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, який не було реалізовано внаслідок відмови в погодженні проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки. Наявність існуючого речового права позивача на цю земельну ділянку судом не встановлено. Також суд виходив з того, що позивач не порушує в позові питання про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку, що підтвердив і його представник в суді апеляційної інстанції, так як фактично оспорює правомірність дій відповідача щодо порушення строків розгляду звернення позивача.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Виходячи з положень зазначених норм права, суд першої інстанції не є судом, встановленим законом для вирішення даного спору, тому він обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018р. у справі № 536/233/16-ц (провадження № 14-5зц18).

Отже, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законну та обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість ухвали суду не впливають.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про неврахування судом того, що позивачем заявлено також вимоги про стягнення матеріальної, моральної шкоди та упущеної вимоги, які повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, є необґрунтованими, так як судом в тексті ухвали викладено висновок і стосовно даних вимог, зокрема, судом зазначено, що вимоги про стягнення матеріальної, моральної шкоди та упущеної вигоди є похідними та відповідно до ч.5 ст.21 КАСУ також повинні розглядатися адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному проваджені з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Даний висновок судку відповідає зазначеній нормі права.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є суб'єктивним тлумаченням позивачем обставин справи та законодавства, яке регулює спірні правовідносини та зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки підстави для скасування ухвали суду відсутні, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року