Справа № 308/1779/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кожух О.А.
Провадження № 22-ц/811/2977/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Львів

Справа № 308/1779/15-ц

Провадження № 22-ц/811/2977/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних прав:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2016 року у складі судді Кожух О.А.

у справі

за позовом ОСОБА_2 до Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» про нарахування та виплату заробітної плати за лікувально-діагностичну роботу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила зобов'язати Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський Національний Університет» нарахувати їй та виплатити доплату за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30 % від посадового окладу за період роботи з 01 вересня 2008 року до 30 листопада 2014 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в 1996 році вона була прийнята на посаду асистента кафедри загальної хірургії у Державному вищому навчальному закладі «Ужгородський Національний Університет». Наказом від 17 жовтня 1997 року № 206-03 її переведено з посади асистента на посаду доцента кафедри загальної хірургії з доплатою у розмірі 30 % за лікувальну роботу. З липня 2005 року до серпня 2008 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною, після закінчення якої з серпня 2008 року продовжила працювати на раніше займаній посаді.

Проте, з серпня 2008 року до грудня 2014 року, всупереч вимогам чинного законодавства України та Положенню про клінічний лікувально-профілактичний заклад охорони здоров'я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 1997 року № 174, вона не отримувала доплату за лікувально-діагностичну роботу.

При цьому, з 01 грудня 2014 року Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський Національний Університет» наказом встановив позивачу доплату за лікувальну роботу у розмірі 30 %.

На підставі зазначеного, з урахуванням уточнень, ОСОБА_2 просила суд зобов'язати Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський Національний Університет» нарахувати їй та виплатити доплату за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30 % від посадового окладу за період роботи з 01 вересня 2008 року до 30 листопада 2014 року.

Справа розглядалась неодноразово судами різних інстанцій.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року у складі судді Бенца К. К. позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Зобов'язано Державний вищий навчальний заклад Ужгородський національний університет нарахувати та виплатити ОСОБА_2 доплату за лікувально-діагностичну роботу у розмірі 30 % від посадового окладу за період з 01 вересня 2008 року до 30 листопада 2014 року.

Суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив вимоги законодавства, припинивши в односторонньому порядку нараховувати і виплачувати позивачу доплати за лікувально-діагностичну роботу в закладі охорони здоров'я, будь-якого наказу з цього питання не видав і, тим самим, незаконно погіршив умови її оплати праці.

Вищевказане рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області оскаржив Державний вищий навчальний заклад Ужгородський національний університет, подавши апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові, яке мотивоване тим, що виплата доплати за лікувальну роботу у розмірі 30 % до 2005 року не може бути підставою для продовження їй виплат після виходу позивача із відпустки по догляду за дитиною, оскільки після обрання її на посаду доцента кафедри госпітальної хірургії у 2005 році відповідна доплата не встановлювалась. Така доплата була встановлена лише з 01 грудня 2014 року, тобто після її звернення із відповідною заявою до ректора університету та надання довідки про виконання лікувальної роботи без отримання заробітної плати в Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А. Новака.

Вищевказане рішення Апеляційного суду Закарпатської області оскаржила ОСОБА_2, подавши касаційну скаргу.

У вказаній касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Також касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків при вирішенні спору. Окрім цього, суд не звернув увагу на те, що відповідач в односторонньому порядку погіршив умови праці без її відома та згоди, чим порушив вимоги статті 97 КЗпП України.

Державний вищий навчальний заклад Ужгородський національний університет подав заперечення, в яких просив залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що апеляційний суд всебічно, повно, об'єктивно дослідив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 308/1778/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

17 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надалі, у зв'язку з неможливістю утворити в Закарпатському апеляційному суді новий склад суду для розгляду вищевказаної справи, справу направлено для розгляду до Львівського апеляційного суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із частинами 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає що судове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року не у повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом №130-03 від 12.06.1996р. асистенту кафедри загальної хірургії ОСОБА_2 встановлено оплату за лікувальну роботу у розмірі 87 % від основного окладу.

Рішенням дисертаційної ради Московського НІІ очних хвороб від 14.12.1995 року присвоєно наукову ступінь кандидата медичних наук, що підтверджується Дипломом Кандидата наук КТ №017925 від 05.04.1996 року.

Відповідно до наказу № 206-03 від 17.10.1997 року Ужгородського державного університету, ОСОБА_2 переведена на посаду доцента кафедри заг. хірургії /курс очних хвороб/ з місячним окладом та доплатою в розмірі 30 % за лікувальну роботу.

Відповідно до наказу № 99-03 від 31.05.2001 року Ужгородського державного університету, доценту кафедри заг. хірургії ОСОБА_2 продовжено строк роботи на займаній посаді до проведення конкурсу.

Наказом УжНУ №115/01-04 від 29 квітня 2005р. затверджено рішення Ради медичного факультету від 11.04.2005р. протокол №10 про обрання за конкурсом професорсько- викладацького складу і вважати обраною на посаду доцента кафедри госпітальної хірургії ОСОБА_2 на сім років. Також судом встановлено, що ОСОБА_2 з 07.10.2005 року по 24.08.2008 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною..

При цьому, з 2009 року проводить лікувально-діагностичну роботу на базі офтальмологічного відділення та заробітну плату не отримує , що стверджується довідкою від 08.12.2014 р. № 2209/01-9 Закарпатської обласної клінічної лікарні.

Відповідно до наказу УжНУ №231/01-04 від 30 серпня 2012 року продовжено ОСОБА_2 термін роботи на відповідній посаді до проведення конкурсу з оплатою згідно штатного розпису та збереженням раніше встановлених надбавок за науково-педагогічний стаж, наукову ступінь, вчене звання.

Водночас, судом встановлено, що ОСОБА_2 не отримувала із серпня 2008 року по листопад 2014 року доплат за лікувальну роботу, що стверджується відповідними довідками про доходи ДВНЗ УжНУ.

Поряд із цим, ОСОБА_2 встановлено доплату за лікувальну роботу з 1 грудня 2014 року у розмірі 30 % посадового окладу відповідно до наказу № 692/09-25 від 01.12.2014 року.

Окрім цього, з наданої до суду довідки від 23.12.2015 року № 3885 за підписом головного бухгалтера УжНУ вбачається, що ОСОБА_2 виплачувалась надбавка за лікувально-діагностичну роботу з 18.10.1998 року згідно наказу № 206-03 від 17.10.1998 року. Припинено виплату надбавки за лікувально-діагностичну роботу в зв'язку з відпусткою по догляду за дитиною з 07.10.2005 року по 24.08.2008 року .

Після відпустки по догляду за дитиною, ОСОБА_2 надбавку за лікувально-діагностичну роботу призначено з 01.12.2014р. згідно наказу № 692/09-25 від 01.12.2014 року.

Системний аналіз положень законодавства, яке регулює спірні відносини, дає підстави дійти висновку про те, що позивач будучи обраною на посаду доцента кафедри госпітальної хірургії та проводячи лікувально-діагностичну роботу на базі офтальмологічного відділення в закладі охорони здоров'я має право на отримання доплат за лікувально-діагностичну роботу. Крім того, така доплата передбачена чинним законодавством

На переконання суду першої інстанції, позивач до виходу у відпустку по догляду за дитиною отримувала доплату за лікувально-діагностичну роботу в закладі охорони здоров'я, що зокрема підтверджено довідкою УжНУ від 23 грудня 2015 року №3885, згідно якої саме на підставі наказу №206-03 від 17.10.1997 року позивачу нараховувалась та виплачувалась доплата до виходу у відпустку по догляду за дитиною.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною четвертою статті 97 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до пункту 5.1 Положення про клінічний заклад охорони здоров'я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 1997 року № 174, працівники клініки з числа професорсько-викладацького складу беруть участь у проведенні лікувально-діагностичного процесу, здійснюють обходи, консультації хворих, організовують консиліуми, визначають і коригують плани і тактику подальшого обстеження і лікування хворих, разом з іншими співробітниками клінічного закладу несуть відповідальність за якість лікувально-діагностичного процесу, організують клінічні, патолого-анатомічні та науково-практичні конференції лікарів клінічного закладу.

Згідно з пунктом 8 Інструкції про оплату праці та розміри ставок заробітної плати професорсько-викладацького складу вищих навчальних закладів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 02 квітня 1993 року № 90, професорсько-викладацькому складу медичних вищих навчальних закладів, інститутів удосконалення лікарів і медичних факультетів інших вищих навчальних закладів встановлюється доплата за лікувально-діагностичну роботу в клініках та інших закладах охорони здоров'я, що є клінічними базами, в таких розмірах від посадового окладу завідуючим кафедрами, професорам і доцентам - 50 %.

При цьому, як вказує Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року по даній справі, ні в Положенні про клінічний заклад охорони здоров'я, ні в Інструкції про оплату праці та розміри ставок заробітної плати професорсько-викладацького складу вищих навчальних закладів не зазначено таку підставу як звернення з відповідними заявами, надання додаткових доказів тощо, про необхідність яких неодноразово зазначав відповідач.

Окрім того, жодна із сторін у встановленому законом порядку не оспорювали правомірність та підстави виплати доплат за лікувально-діагностичну роботу в клініках в розмірі 30 % з 17 жовтня 1997 року до 07 жовтня 2005 року. Саме з 07 жовтня 2005 року виплата надбавки припинилася у зв'язку з відпусткою по догляду за дитиною з 07 жовтня 2005 року до 24 серпня 2008 року.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до висновку, що право позивача на оплату праці порушено, оскільки відповідач порушив вимоги законодавства, припинивши в односторонньому порядку здійснення нарахування і виплату доплат позивачу за лікувально-діагностичну роботу в закладі охорони здоров'я, а тому уточнені в ході судового розгляду позовні вимоги про здійснення нарахування та виплату на користь ОСОБА_2 заробітну плату в частині доплат за лікувально діагностичну роботу в розмірі 30% від посадового окладу за період з 01.09.2008 р. по 30.11.2014 р. як обґрунтовані підлягають до задоволення.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на те, що як вбачається із довідки від 08.12.2014 р. № 2209/01-9 Закарпатської обласної клінічної лікарні, ОСОБА_2 проводить лікувально-діагностичну роботу на базі офтальмологічного відділення з 2009 року.(т.1 а.с.19)

Відтак, із матеріалів справи вбачається, що належними, допустимими доказами підтверджується, що ОСОБА_2 проводила лікувально-діагностичну роботу на базі офтальмологічного відділення не одразу після виходу на роботу із відпустки по догляду за дитиною, тобто не з вересня 2008 року, а з 2009 року

Відтак колегія суддів вважає , що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2016 року змінити в частині визначення періоду нарахування та виплати доплати до заробітної плати та зобов'язати Державний вищий навчальний заклад "Ужгородський національний університет" здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_2 заробітну плату в частині доплат за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30% від посадового окладу за період з 01.01.2009р. по 30.11.2014р.

Колегія суддів враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України вважає, що з ОСОБА_2 на користь Державного вищого навчального закладу "Ужгородський національний університет" сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 757,50 грн. (сімсот п'ятдесят сім гривень п'ятдесят копіфок).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2016 року змінити в частині визначення періоду нарахування та виплати доплати до заробітної плати та зобов'язати Державний вищий навчальний заклад "Ужгородський національний університет" здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_2 заробітну плату в частині доплат за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30% від посадового окладу за період з 01.01.2009р. по 30.11.2014р.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного вищого навчального закладу "Ужгородський національний університет" сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 757,50 грн. (сімсот п'ятдесят сім гривень п'ятдесят копіфок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді