Справа № 348/100/18
Провадження № 22-ц/4808/325/19
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю позивача - ОСОБА_1 представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року, постановленого суддею Грещуком Р.П.,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд із даним позовом та просила визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом у будинку АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що згідно договору дарування від 26 травня 1989 року їй належить на праві власності будинок АДРЕСА_1. Відповідач є її сином, проживав у даному будинку до одруження - 2002 року, потім побудував власний будинок в АДРЕСА_2, та з того часу там проживає з дружиною та дітьми.

Не зважаючи на фактичне проживання в своєму господарстві, відмовляється знятися з реєстрації господарства позивача, що позбавляє її можливості користуватися та розпоряджатися майном на свій розсуд і оформити субсидію.

Оскільки відповідач зареєстрований у належному позивачу на праві власності будинку, але фактично з 2002 року не проживає, вважає, що втратив право на користування житлом.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 03 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив, право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Ухвалюючи рішення суд не врахував, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була чітка домовленість про те, що він зніметься з реєстрації, після того як побудує та оформить право власності на свій житловий будинок. Оскільки ще не ввів в експлуатацію свій житловий будинок та не оформив право власності на нього, немає можливості зареєструватися в ньому. Апелянт проживає зі своєю дружиною та дітьми у літній кухні, яка є власністю батьків дружини, та вони відмовляються зареєструвати його в цьому будинку.

Зазначає, що дійсно не проживає у житловому будинку своїх батьків з 2002 року, але впродовж цього періоду час від часу відвідував батьків, допомагав поратись по господарству, проте не проживає у будинку батьків з поважних причин, оскільки площа будинку для його сім'ї недостатня.

Суд першої інстанції неправильно застосував ч.2 ст. 405 ЦК України, оскільки право власності на житловий будинок зареєстровано позивачем 11 вересня 2017 року, тобто на момент подання позову право власності на цей житловий будинок не було оформлено, а ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, тому право власності на будинок у ОСОБА_1 виникло 15 вересня 2017 року, а позов було заявлено передчасно.

Крім цього, позивач не надала жодних доказів того, що відповідач чинить їй перешкоди у здійсненні права власності, оскільки він не претендує на майно. Позивач не вимагала від нього знятися з реєстрації та не попереджувала про це.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, який вимоги апеляційної скарги підтримав, позивача, яка вимоги скарги заперечила, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що протягом тривалого часу відповідачем не вживалися будь-які заходи для збереження за собою права на користування житлом, а тому він втратив на нього право, оскільки тривала відсутність сталася без поважних на те причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених ст. 405 ЦК України щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку, що належить позивачу на праві власності.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 26 травня 1989 року позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час отримання у дар позивачем житлового будинку, передбачав державну реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів договору дарування. Згідно ст. 128ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

26 травня 1989 року даний договір посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори Поліщук М.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1697 (а.с.5-6).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 97426919 від 15 вересня 2017 року, 11 вересня 2017 року на підставі договору дарування від 26 травня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори Поліщук М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1697, за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а.с. 59).

Згідно технічного паспорта від 08 червня 2017 року на домоволодіння АДРЕСА_1 воно складається із житлового будинку «А», загальною площею 42,0 м.кв., житловою площею 18,9 м.кв., господарських будівель та споруд, а саме: стайні «Б» площею 21,8 кв.м., стодоли «В» площею 21,6 кв.м., сараю «Г» площею 8,2 кв.м., вбиральні «Д» площею 1,0 кв.м. (а.с.7-10).

Зміни до ЦК України щодо моменту набуття права власності на нерухоме майно, зокрема, право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону, внесено Законом №1878-VI 11 лютого 2010 року,а тому доводи апелянта, що право власності у позивача на житловий будинок виникло з часу реєстрації права власності на житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 вересня 2017 року, є необґрунтованими та спростовуються чинним на час державної реєстрації договору законодавством.

Згідно довідки про склад сім'ї, виданої Пасічнянською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області №2661 від 02 серпня 2017 року в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1, як власник житлового будинку, її чоловік ОСОБА_5, син ОСОБА_3 (відповідач), син - ОСОБА_3, онука - ОСОБА_6 та онук - ОСОБА_6 (а.с.11).

Тобто, у будинку із зазначеною площею проживає дві сім'ї, позивача та її молодшого сина ОСОБА_7, а за відповідачем - старшим сином в будинку рахується тільки реєстрація.

Апелянт ОСОБА_3 як в апеляційній скарзі, так і в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив, що з 2002 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1, оскільки після одруження перейшов проживати у власний побудований будинок, за адресою: АДРЕСА_2. Тобто, будинок позивача не є для нього житлом.

Вказане свідчить про відсутність відповідача ОСОБА_3 за місцем реєстрації в будинку з 2002 року, що належить позивачу на праві власності, тому він втратив право користування житловим приміщенням на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України.

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно застосував принцип пропорційності та використовуючи силу закону захистив саме право позивача на мирне володіння власним майном, а не право відповідача, який намагався без реальних потреб утримувати право на майно тільки шляхом реєстрації у ньому. Судом першої інстанції достовірно встановлено, що відповідач добровільно відмовився від житлових прав у будинку позивача і забезпечений правом проживати із сім'єю у власному житловому будинку, а зволікання з державною реєстрацією свого нерухомого майна не може бути визначальним для залишення за ним реєстрації проживання у будинку батьків.

Доводи наведені у апеляційній скарзі не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено нормипроцесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 березня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта