Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 336/2926/17

провадження № 61-45163св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С., від 04 вересня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 25 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСибббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, на забезпечення виконання якого між нею та банком укладено договір поруки від 25 вересня 2006 року № 0/П. 16 квітня 2016 року нею отримано лист-вимогу від 06 квітня 2016 року щодо необхідності сплати заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 7 691, 47 швейцарських франків. На підставі вказаної вимоги та пунктів 4.6, 5.6, 11.1 кредитного договору строк основного зобов'язання настав 17 травня 2016 року. До суду з позовом банк звернувся лише 25 квітня 2017 року. Позивач вважала, що є підстави для припинення поруки внаслідок пропуску строку звернення з позовною заявою до поручителя, оскільки порука припинена з 17 листопада 2016 року.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, визнати припиненим договір поруки від 25 вересня 2006 року № 0/П, укладений між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, у складі судді Зарютіна П. В., від 15 листопада 2017 року позов задоволено. Визнано припиненим договір поруки № 0/П, укладений 25 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щобанк не звернувся з позовною заявою до поручителя протягом шести місяців із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, що підтверджено досудовою вимогою від 06 квітня 2016 року, яку 16 квітня 2016 року отримано поручителем. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний був пред'явити позов до боржника-відповідача протягом трьох років, а до поручителя-позивача протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником-відповідачем встановленого банком строку для дострокового повернення кредити, а тому наявні підстави для припинення правовідносин поруки внаслідок пропуску строку звернення з позовною заявою до поручителя, оскільки порука припинилась через шість місяців після дня, встановленого кредитором у досудовій вимозі для дострокового погашення кредиту (пункти 4.6, 5.5, 11.1 кредитного договору).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у банка виникло право на звернення до суду з позовом за захистом порушеного права з 20 травня 2016 року (на 32 день від дня отримання вимоги банку позичальником та поручителем та її невиконання) а тому, звернувшись до суду з позовом (у справі № 334/5376/16-ц) до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у серпні 2016 року, банк не пропустив шестимісячний строк з дня настання виконання основного зобов'язання (20 травня 2016 року) у розумінні положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у банка виникло право на звернення до суду із позовом за захистом порушеного права 20 травня 2016 року (на 32 день від дня отримання вимоги банку позичальником та поручителем та її невиконання). Висновок апеляційного суду про те, що звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості у серпні 2016 року, банк не пропустив шестимісячний строк є неправильним, оскільки поданий у серпні 2016 року банком позов було повернуто, а тому його подання не можна враховувати, як підставу для того, що банком було додержано строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України. Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся із позовом до поручителя. Отже, преклюзитивний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, не підлягає перериванню.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» посилається на те, що касаційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки її доводи не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції та не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального або процесуального права. Судом апеляційної інстанції враховано уже сформовану практику Верховного Суду України щодо застосування до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Доводи осіб, які подали пояснення на відзив на касаційну скаргу

У поданих поясненнях на відзив банку, позивач посилається на те, що доводи відзиву не спростовують доводів касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти в розмірі 13 000 швейцарських франків зі сплатою 7,99 відсотків річних та з кінцевим терміном повернення не пізніше 24 вересня 2026 року (а. с. 10-19).

Згідно з пунктом 4.6 кредитного договору позичальник зобов'язався достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти у випадках, встановлених пунктами 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору, та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури дострокового повернення кредиту в порядку, передбаченому розділом 11 договору.

Відповідно до пункту 5.5 кредитного договору у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Судами встановлено, що умови договору містять положення про зміну строку основного зобов'язання.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та банком було укладено договір поруки від 25 вересня 2006 року № 0/11 (а. с. 22-23).

Пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором № 0 від 25 вересня 2006 року, в забезпечення якого укладено цей договір. При продовженні (пролонгації) дії кредитного договору цей договір не потребує пролонгації і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, в забезпечення якого надана порука.

Згідно змісту кредитного договору порядок дострокового повернення кредиту регулюється розділом 11 цього договору (т. 1, а.с. 19).

У пункті 11.1 зазначено, що сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5,5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважається термін повернення кредиту таким що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Відповідно до пункту 11.2 зазначене у пункті 11.1 договору повідомлення (вимога) банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур'єром на адресу позичальника, що вказана в розділі 12 цього договору.

16 квітня 2016 року поручителем ОСОБА_2 отримано лист-вимогу від 06 квітня 2016 року № 30-12/33058 про погашення простроченої заборгованості позичальника ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 вересня 2006 року у розмірі 469, 69 швейцарських франків - прострочена заборгованість, 450 швейцарських франків - прострочена заборгованість за відсотками на підставі пункту 2.2 договору поруки, в якій попереджено, що у випадку не погашення зазначеної заборгованості на 32 день банк вимушений вимагати виконання зобов'язань ОСОБА_3 у повному обсязі, а саме: сплатити ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по поверненню суми кредиту у повному обсязі, нараховані проценти, що разом становить 7 691, 47 (сім тисяч шістсот дев'яносто один) швейцарський франк 47 сантимів, з яких 7 241 швейцарський франк - кредитна заборгованість, у тому числі прострочена заборгованість 469, 68 швейцарських франків, 450 швейцарських франків - прострочена заборгованість по відсотках (т. 1, а. с. 24-25).

З позовом до суду про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк» звернулось у серпні 2016 року, що встановлено ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року у справі № 334/5376/16-ц, провадження № 22?ц/778/155/17 (т. 2, а. с. 207-208).

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно з кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на момент подання позову, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання визначений до 24 вересня 2026 року.Разом з тим, умовами договору сторони передбачили строки виконання окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного ануїтетного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу ануїтетними платежами (частинами) та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Пунктом 4.1 договору поруки від 25 вересня 2006 року передбачено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором № 0 від 25 вересня 2006 року, на забезпечення якого укладено цей договір.

Якщо банк пред'явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, то відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки ПАТ «УкрСиббанк», звернувшись до суду у серпні 2016 року із позовом про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у справі № 334/5376/16-ц,не пропустило шестимісячний строк з дня настання строку виконання основного зобов'язання - 20 травня 2016 року у розумінні положень частини четвертої статті 559 ЦК України, а тому підстави для припинення поруки відсутні.

Однак із таким висновком погодися не можна, виходячи із наступного.

Вимогу про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих відсотків позичальник та поручитель отримали 18 квітня 2016 року, про що свідчать поштові повідомлення про вручення рекомендованого відправлення (т. 2, а. с.173).

Судами встановлено, що сторонами не заперечується невиконання позичальником та поручителем надісланих у порядку частини другої статті 1050 ЦК України вимог.

Таким чином, банк змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором і у нього виникло право на звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, починаючи з 20 травня 2016 року (на 32 день від дня отримання вимоги банку позичальником та поручителем та її невиконання).

У серпні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені у справі № 334/5376/16-ц.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року відкрито провадження у справі № 334/5376/16-ц.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення суддею норм процесуального права, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою повернути позовну заяву ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року у справі № 334/5376/16-ц скасовано та передано питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою скасування ухвали районного суду у справі № 334/5376/16-ц стало порушення правил підсудності (вимог статті 109 ЦПК України 2004 року).

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2017 року справу № 334/5376/16-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором повернуто позивачу для звернення за підсудністю.

19 травня 2017 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя винесено ухвалу про відкриття провадження у справі № 336/1532/2017 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вирішуючи питання про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі, апеляційним судом не враховано, що позов, поданий ПАТ «УкрСиббанк» у серпні 2016 року, повернуто позивачу у лютому 2017 року, вимоги банку по суті не розглядались і не вирішувались, а тому подання позову у серпні 2016 року не можна враховувати, як належне звернення банку з вимогами до поручителя у межах строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Преклюзитивний строк, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України, не підлягає перериванню та поновленню.

Апеляційний суд дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, оскільки звернення кредитора із позовом до неналежного суду з порушенняправил підсудності та подальше повернення позовної заяви не є підтвердженням того, що право кредитора на пред'явлення вимоги до поручителя було реалізовано протягом строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та мав право протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту звернутись у передбачений процесуальним законом спосіб з вимогами до поручителя про стягнення заборгованості.

Із урахуванням встановлених обставин справи районним судом зроблено правильний висновок про припинення поруки внаслідок пропуску кредитором строку звернення з позовною заявою до поручителя, оскільки порука припинилась через шість місяців від дня дострокового погашення кредиту, визначеного в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України (пункти 4.6, 5.5, 11.1 кредитного договору).

Районним судом при вирішенні спору правильно застосовано до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 559 та частини другої статті 1050 ЦК України.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та по суті правильне рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року скасувати та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта