КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/3527/2019 Головуючий в 1 інстанції - Астахова О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, за участі третьої особи - ОСОБА_3, в якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача до указаної квартири. Крім того, просив зобов'язати відповідача не чинити позивачеві перешкоди в користуванні однією із кімнат спірної квартири площею 14,2 кв.м., зобов'язати відповідача звільнити від належних йому речей площу указаної кімнати розміром в 10 кв. м. з метою розміщення речей, належних позивачеві. Також, позивач просив зобов'язати ОСОБА_2 надати йому запасний комплект ключів від кімнати площею 14,2 кв.м.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1:

- виділити ОСОБА_1 сумісно з ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 14,2 кв.м.

- у користуванні ОСОБА_3 залишити житлову кімнату площею 18,4 кв.м.;

- у загальному користуванні залишити приміщення кухні, коридору, вбиральні та ванної кімнати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторони, а також третя особа є власниками спірної квартири. При цьому, у власності позивача перебуває 3/8 частини квартири, у власності відповідача - 1/8 частина квартири, а третя особа ОСОБА_3 є власником 1/2 квартири АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що ОСОБА_2 перешкоджає йому у доступі до квартири в цілому та кімнати площею 14,2 кв.м. - зокрема(яка обладнана замком на дверях, ключів від якого позивач не має), незважаючи на те, що ОСОБА_1 є співвласником відповідного житлового приміщення. Враховуючи конфлікті відносини між сторонами, позивач вважав за необхідне закріпити на рівні судового рішення зазначений вище порядок користування спірною квартирою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року позов задоволено частково. Судовим рішенням зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні кімнатою площею 14,2 кв.м. квартири АДРЕСА_2, а також зобов'язано відповідача передати позивачеві другий примірник ключів від зазначеної кімнати.В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, обидві сторони оскаржили його до суду апеляційної інстанції.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначене рішення суду в частині відхилених позовних вимог скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Скаржник посилається на те, що судом безпідставно відхилено позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача звільнити від належних йому речей площу указаної кімнати розміром в 10 кв. м. Крім того, зазначає, що зазначений в позовній заяві порядок користування спірною квартирою в повній мірі відповідатиме законним правам та інтересам співвласників житлового приміщення.

В поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Скаржник наполягає на тому, що ним з попереднім співвласником квартири було погоджено порядок користування житловим приміщенням, за якого у користування ОСОБА_2 виділена житлова кімната площею 14,2 кв.м. Крім того, зазначає, що в іншій кімнаті площею 18,4 кв.м. позивач разом з третьою особою проживають як одна сім'я; кімната також закривається на ключ, а відповідач не має до неї доступу.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_3, належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1, відповідачу ОСОБА_2 та третій особі - ОСОБА_3.

При цьому, позивачу на підставі договору дарування від 07.07.2017 року належить на праві спільної часткової власності - 3/8 частини квартири, третій особі - Ѕ частини квартири відповідно до договору дарування від 07.07.2017 року, а відповідачу - 1/8 частини на підставі договору дарування від 20.06.2012 року, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.5-11/.

За даними технічного паспорту спірна квартира складається з двох житлових кімнат жилою площею 14,2 кв.м., та - 18,4 кв.м., коридору площею 8,2 кв.м., ванної кімнати площею 3.2 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м. та кухні площею 7,0 кв.м. /а.с. 19,20/.

Судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_3 проживають позивач, відповідач та третя особа. При цьому, відповідач займає кімнату площею 14,2 кв. м., а позивач і третя особа - кімнату площею 18,4 кв. м.

Дана обставина не заперечується сторонами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення зазначеного позивачем порядку користування квартирою є неможливим, проте, враховуючи факти перебування квартири у спільній частковій власності, відповідач не вправі обмежувати позивача у доступі до жодного з приміщень спірної квартири.

Колегія суддів з таким висновком погоджується повністю.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

В суді першої інстанції об'єктивно встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування квартирою АДРЕСА_1

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов'язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб'єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб'єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості задоволення позовних вимог про вселення позивача до спірної квартири, оскільки на момент розгляду справи ОСОБА_1 вже проживає у спірній квартирі.

Указана обставина не заперечується сторонами та не підлягає доказуванню.

Судом встановлено, що кімнатою площею 14,2 кв.м користується відповідач з 2012 року. Вказана кімната обладнана замком і ключів від даної кімнати у позивача не має.

Матеріали справи також містять численні виклики правоохоронних органів у зв'язку із чиненням позивачу перешкод у користуванні указаною кімнатою.

При цьому, позивач безперешкодно користується кімнатою площею 18,4 кв.м. та місцями загального користування квартири АДРЕСА_3.

Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Як убачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто.

Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в тій частині, що відповідачем та попереднім співвласником квартири було визначено порядок користування житловим приміщенням, за якого у користування ОСОБА_2 виділена житлова кімната площею 14,2 кв.м., оскільки відповідні обставини спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, як слідує із рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07.10.2016 року, яке набрало законної сили, попередні співвласники квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з підстав неможливості спільного проживання та користування квартирою, звертались до суду із позовом про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/8 частки у спільному майні на підставі ст. 365 ЦК України. Рішенням суду у задоволенні такого позову було відмовлено.

Крім того, порядок користування квартирою, який мав місце раніше, не може створювати прав та обов'язків для позивача та третьої особи, які є новими власниками 7/8 частини спірної квартири.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не може прийняти доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо доцільності встановлення порядку користування квартирою, оскільки спірна квартира складається із двох ізольованих кімнат, в той час як співвласників квартири троє. Вказані особи не перебувають між собою у родинних чи сімейних відносинах, а відповідач заперечує щодо спільного користування із позивачем кімнатою площею 14,2 кв.м.

Таким чином, порядок користування квартирою, про який просить позивач, не враховує баланс інтересів співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову в частині встановлення порядку користування квартирою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв. м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв. м.

Ураховуючи, що у спірній квартирі проживають троє осіб, не пов'язаних між собою родинними зв'язками, а жила площа квартири становить 32,6 кв. м., визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 жовтня 2018 року по справі 756/9713/16-ц.

Разом з тим, враховуючи, що встановлення зазначеного вище порядку користування квартирою є неможливим в даному випадку, слід дійти висновку про те, що усі приміщення квартири в силу її перебування в спільній частковій власності залишаються приміщеннями загального користування, з огляду на що дії відповідача в частині вчинення перешкод позивачеві у користуванні кімнатою площею, 14,2 кв. м є неправомірними.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та надання позивачеві комплекту ключів від кімнати площею, 14,2 кв. м.

В той же час, вимоги позивача, щодо зобов'язання ОСОБА_2 звільнити від належних відповідачу речей у кімнаті площею 14,2 кв.м. загальну площу 10 кв.м. з метою розміщення особистих речей позивача задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено того, що речі ОСОБА_2 займають саме 10 кв.м. у кімнаті площею 14,2 кв.м.

Надані скаржником в суді апеляційної інстанції фотографії, по-перше, не можуть бути прийняті до уваги в силу положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України, а, по-друге, не доводять, що відповідні речі належать саме відповідачеві та займають 10 кв.м.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що позивачем та третьою особою також чиняться перешкоди у користуванні відповідачем кімнатою площею 18,4 кв.м., оскільки дана обставина не є предметом спору, а відповідач, в свою чергу, не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом про усунення перешкод, у випадку їх наявності.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст.374,375 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 28 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: