П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М., із секретарем судового засідання Біляєвою В.М., за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки адвоката Пляка С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року, повний текст складено 16.09.2019 року, ухвалене в приміщенні того ж суду у складі судді Павлової Ж.П., по справі № 487/7253/18, провадження № 22-ц/812/1850/19, за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) ОСОБА_9 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2018 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовують наступним. ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_27 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 ) ОСОБА_9 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Матір з дітьми проживають родиною за адресою: АДРЕСА_1 , де не створені умови для проживання дітей. Мати не слідкує за порядком в квартирі, чим створює антисанітарні умови проживання для дітей. Крім того, відповідно до повідомлення КЗ «Центр первинної медико - санітарної допомоги 6» мати не слідкує за здоров`ям дітей, не відвідує медичний заклад, веде себе агресивно.

Наймолодша дитина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має затримку фізичного розвитку, дефіцит ваги, мати рекомендації лікарів не виконує.

Також в позові зазначено про те, що на «гарячу лінію» служби у справах дітей неодноразово надходили повідомлення про те, що ОСОБА_2 вживає наркотичні засоби, бродяжить, постійно залишає дітей на самоті або на сторонніх осіб.

Дитина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , взагалі не охоплена навчанням.

З метою допомоги та збереження родини для дітей, сім`я передавалась на супровід до Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

25.09.2018 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому розглядалось виконання батьками батьківських обов`язків. Комісія дійшла висновку про доцільність відібрання у батьків дітей.

Посилаючись на необхідність захисту інтересів дітей, позивач просив позов задовольнити (а.с. 1-4).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) ОСОБА_9 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей (а.с. 110-111).

В апеляційній скарзі Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради зазначає, що відповідачі не створюють належних умов проживання для дітей, у зв`язку з чим, через загрозу життю та здоров`ю дітей прийнято рішення виконкому Миколаївської міської ради від 14.12.2018 року № 1212 « Про негайне відібрання дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у їх батьків, ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ». На цей час діти перебувають у державних закладах.

Позивач вважає, що суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, не надав належної оцінки фактам, доказам, наданими позивачем, внаслідок чого прийняв необґрунтоване рішення. Суд першої інстанції не надав належну оцінку актам обстеження умов проживання родини, інформації адміністрації Миколаївської спеціалізованої загальноосвітньої школи-інтернату 1-111 ступенів № 6 Миколаївської міської ради про те, що протягом двох років навчання ОСОБА_18 у школі-інтернаті мати неналежним чином виконувала свої батьківські обов`язки, інформації комунального закладу «Центр первинної медико - санітарної допомоги №6» від 05.09.2018 року, про те що мати не слідкує за здоров`ям дітей, внаслідок чого наймолодша дитина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має затримку фізичного розвитку, про що свідчить висновок про стан здоров`я дитини Миколаївської дитячої лікарні №2 від 28.12.2018 року. Також не надано належної оцінки тому факту, що мати притягувалась до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків стосовно дітей.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.04.2009 року ОСОБА_2 була позбавлена батьківських прав відносно старших дітей ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також не досліджено судом, чи мають батьки на цей час джерело постійного доходу для утримання дітей, чи відвідували дітей в закладах в період з 20.12.2018 року чи цікавились їх долею, чи брали участь в утриманні.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.114-117).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Інші відповідачі, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_27 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 ) ОСОБА_9 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 5-7).

Згідно акту Служби у справах дітей адміністрації Заводського районну ММР №148 від 09.08.2018 року обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає відповідач ОСОБА_2 разом з дітьми, вбачається, що квартира потребує косметичного ремонту, генерального прибирання.

Відповідно до характеристики за місцем роботи від 14.11.2016 року ОСОБА_2 зарекомендувала себе як відповідальний, трудолюбивий та дисциплінований працівник на посаді техпрацівника.

Згідно листа МОНД №01-208 від 30.01.2017 року ОСОБА_2 знаходиться на обліку у лікаря нарколога з діагнозом синдром залежності від опіатів. За місцем проживання останньої чисто, затишно, тепло. Діти нагодовані, доглянуті.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 02.04.2019 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_21

Стосовно відповідачів ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_28 , то позивачем взагалі не зазначено та не надано доказів про їх належне чи неналежне виховання своїх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відповідно.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків з виховання дітей (незабезпечення фізичного і духовного розвитку), вживання наркотичних засобів, бродяжництва або інших обставин, які б зумовлювали необхідність відібрання дітей. Жодної з обставин, які передбачають можливість відібрання дитини від матері на час розгляду судом справи не встановлено. Стосовно батьків дітей позивачем взагалі не зазначено та не надано доказів про належне чи неналежне виховання ними своїх дітей.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Щодо батьків, які не виконують свої батьківські обов`язки належним чином, законодавством України, крім позбавлення батьківських прав, передбачено застосування такого заходу, як відібрання дитини у батьків (або одного з них) без позбавлення їх батьківських прав.

Відповідно до частини першої статті 170 Сімейного кодексу України (далі - СК України) відібрання дитини від батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, здійснюється виключно на підставі рішення суду.

У п. п. 2 - 5 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, рішення про негайне відібрання дитини від батьків має право постановити орган опіки та піклування (частина 2 статті 170 СК).

Виняткові обставини при цьому можуть полягати у загостренні хвороби батьків, наявності у дитини тяжких тілесних ушкоджень, крайньому виснаженні дитини внаслідок недостатнього харчування чи виснажливої праці тощо. У вказаних випадках дитина потребує негайної медичної допомоги в умовах стаціонару.

Правовий сенс відібрання дитини у батьків за статтею 170 СК України полягає в екстреності прийняття рішення на захист дитини, коли зволікання може призвести до смерті дитини, тяжкої хвороби чи каліцтва.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року N 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про охорону дитинства" кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі "Мамчур проти України", N 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі "Савіни проти України", N 39948/06, § 50 від 18 грудня 2008 року).

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.79 ЦПК).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З матеріалів справи не вбачається доведеність позивачем існування підстав, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 СК України, за наявності яких можливо відібрання дітей від батьків, тому суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, апеляційний суд враховує дані, надані позивачем під час апеляційного перегляду справи про те, що після ухвалення рішення судом першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 провела в квартирі, де проживає, часткові ремонтні роботи: поклеїла нові шпалери, навела порядок; забрала доньку ОСОБА_25 з державної установи, де вона знаходилась, додому; дівчинка зарахована до другого класу ЗОШ № 6; відповідачка має бажання виховувати дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_26 , виконуючи при цьому свої батьківські обов`язки відповідно до вимог закону.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції, не спростовують висновків, викладених в ньому, тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 08 листопада 2019 року