ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/398/19Головуючий у 1-й інстанції Музика Я.М.
Провадження № 22-ц/817/1010/19 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 308030000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

з участю секретаря - Кантицька О.І.

та сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби В.М., представника ОСОБА_2 - адвоката Вуїв А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №593/398/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року, ухваленого суддею Музика Я.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що їй на праві приватної власності належить вищезазначений житловий будинок. Крім неї у даному житлі є зареєстрованим її внук - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, у даному житлі він не проживає понад один рік без поважних причин, про що, 18 березня 2019 року комісією Бережанської міської ради складено акт №40 обстеження матеріально-побутових умов. Відповідач ОСОБА_2 особистих речей у даному будинку не має, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, також не надає інформації позивачці необхідної для оформлення субсидії на сплату комунальних платежів, що для позивачки як особи літнього віку, пенсіонерки, має важливе матеріальне значення, а тому, вона звернулася до суду із даним позовом.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року позов - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року і відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, прийнятого з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько - ОСОБА_3 . Згідно свідоцтва про право на спадщину від 28 листопада 1989 року за батьком та позивачкою зареєстровано право власності на 2/3 частини жилого будинку по АДРЕСА_1 . Від свого народження та на момент смерті батька він проживав та був зареєстрований по вищевказаній адресі, як член сім`ї власника, який мав частку у житловому будинку. Оскільки на час смерті батька відповідач був малолітньою дитиною, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Про зміст свідоцтва про право на спадщину він дізнався після рішення суду. Суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки представником позивача у суді першої інстанції була ОСОБА_4 , яка відповідно до Закону України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" пункту 16-1 підпункту 11 розділу XV Конституції України не мала бути представником, оскільки не є адвокатом. Суд не врахував, що свідки в своїх поясненнях не могли точно відповісти з якого часу вони не бачили відповідача у житловому будинку і з якого часу він не проживає, оскільки він часто виїжджає за кордон.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби В.М. надійшли заперечення, в якості відзиву на апеляційну скаргу, в яких просить в задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 - відмовити, а рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року - залишити без змін, посилаючись на те, що у відповідача відсутнє зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, посилання апелянта на те, що він є власником нерухомого майна є безпідставними. Вказує на те, що порушено норми ЦПК України, адже, апелянтом при подачі апеляційної скарги неналежним чином оформлені копії письмових доказів. Тому, суд такі письмові докази не може брати до уваги та покладатись на них у рішенні, оскільки вони є недопустимими.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Вуїв А.В. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Скиба В.М. апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 , який є внуком позивачки ОСОБА_1 , не проживає у належному позивачці житлі, хоч і по теперішній час значиться прописаним в ньому.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погодитися не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 3 статті 41 Конституції України та частиною1 статті 321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному і об`єктивному встановленню всіх обставин справи; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 29 січня 2019 року зареєструвала за собою право власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 29.01.2019, що підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 4060, видане 28.11.19889 Бережанською нотаріальною конторою; реєстраційне посвідчення, серія та номер: 1097, видане 28.11.19898 та рішення Бережанського районного суду від 05.08.2008 (а.с.5).

У вказаному житловому будинку зареєстрований внук позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з часу народження (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 1989 року спадкоємцями після померлого, ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 є в рівних частках кожний: ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_3 син, яке складається з 2/3 жилого будинку з надвірними будівлями, знаходиться в АДРЕСА_2 , номер спадкової справи 273, зареєстровано в реєстрі за №4060 (а.с. 89).

На підставі вказаного Свідоцтва про право на спадщину за законом у Тернопільському бюро технічної інвентаризації було зареєстроване дане будинковолодіння, запис в реєстраційній книзі №1097 (а.с. 90).

03 серпня 1996 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , відповідний актовий запис №71 (а.с. 94).

Від даного шлюбу у них є син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_2 , відповідний запис №14.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , як видно зі свідоцтва про смерть, Серія НОМЕР_3 , запис №28.

Згідно з частиною 4 статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 на момент смерті батька ОСОБА_4 було 6 років, то він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька, а отже і є співвласником спірного будинковолодіння.

Доводи представника позивача, що у відповідача відсутнє зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на спірне нерухоме майно, а тому він не є власником даного майна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є способом набуття права власності чи підставою його (права власності) припинення, вона виступає лише засобом офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни чи припинення права власності на нерухоме майно.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2008 року у справі №2-662, на підставі якого було зареєстровано право власності за ОСОБА_1 , в даний час оскаржується.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що власник житла не може бути визнаний таким, що втратив право користування даним житлом, тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, а рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року - скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Згідно з ч.1 та п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , паспорт Серії НОМЕР_5 , виданий Бережанським РВ УМВС України в Тернопільській області 17 березня 1998 року) в користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичне місце проживання: с. Трибухівці, Бучацького району, Тернопільської області, поштовий індекс 48431 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 , паспорт Серія НОМЕР_7 , виданий Бережанським РС УДМС України в Тернопільській області 28 березня 2013 року) сплачений ним судовий збір у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2019 року - скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , паспорт Серії НОМЕР_5 , виданий Бережанським РВ УМВС України в Тернопільській області 17 березня 1998 року) в користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичне місце проживання: с. Трибухівці, Бучацького району, Тернопільської області, поштовий індекс 48431 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 , паспорт Серія НОМЕР_7 , виданий Бережанським РС УДМС України в Тернопільській області 28 березня 2013 року) сплачений ним судовий збір у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 06 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді