ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 640/8978/17

Провадження № 22-ц/818/777/19

Категорія: сімейні

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Кіся П.В.,

суддів: Колтунової А.І., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року у складі судді Попрас В.О.

у цивільній справі № 640/8978/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми батьком, який проживає від них окремо,-

встановив:

13.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив: зобов'язати відповідача ОСОБА_2 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2; усунути перешкоди у спілкуванні з дітьми шляхом встановлення графіку зустрічей з дітьми наступним чином:

- кожну п'ятницю та суботу з 13:00 години п'ятниці до 11.00 години неділі, без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки до родичів;

- кожні релігійні свята, відповідно іудейського календаря;

- кожен день народження дітей по єврейському релігійному календарю, а саме ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4

- кожні шкільні канікули в літній та зимовий період не менше половини канікул;

Також просив зобов'язати ОСОБА_2 за два дні до дня його зустрічі з дітьми, надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дітей, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що з відповідачем ОСОБА_2 знаходяться в зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти є громадянами Ізраїлю.

Він разом з дружиною проживали в Ізраїлю, але 11.03.2013 року ОСОБА_2 разом з дітьми, без дозволу батька, виїхала з Ізраїлю, повернулася до України, та зараз проживає разом з дітьми зі своєю матір'ю та вітчимом, які мають негативний вплив на його дружину та дітей. Між ними виникли непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дітей, спілкуванні з ними. ОСОБА_2 перешкоджає йому спілкуватися з дітьми та штучно створює такі обставини, через які він не можу будь-яким чином з ними спілкуватися. Вказує, що він любить своїх дітей, бажає та зобов'язаний брати участь у їх виховання, має право на особисте спілкування з дітьми, але ОСОБА_2 відмовляється від спілкування з ним, що унеможливлює укладання договору про участь у вихованні дитини батьком, який проживає окремо.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд вирішив: встановив порядок участі ОСОБА_1 у вихованні малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., визначено час: щосуботи з 09-00 год. 13-00 год. за згодою дітей та в присутності матері дітей ОСОБА_2

В іншій частині позовних вимог суд відмовив. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Відповідач і третя особа з рішенням суду погодилися і не оскаржили.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що суд допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що висновки суду не відповідають обставинам справи, що суд порушив норми процесуального та матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 не надає можливості спілкуватися з дітьми на протязі з 2013 року по теперішній час, що зазначена обставина було підставою його письмового звернення до Служби у справах дітей, за результатами розгляду яких ОСОБА_2 було надано вказівки не чинити перепони для спілкування з дітьми.

Судом першої інстанції не враховані надані ним докази, стосовно того, що ОСОБА_2 веде аморальний спосіб життя, на теперішній час вона та діти знаходяться у розшуку, в Київському відділі поліції внесені дані до ЄРДР, що відносно неї порушено кримінальну справу за нанесення тілесних ушкоджень позивачу; що вона чинить психологічне та економічне насильство над спільними дітьми, діти тривалий час не відвідують школу.

Вважає висновок Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який судом першої інстанції було враховано при винесені рішення, таким, що значно обмежує його батьківські права.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду має дискримінаційним та антисемітський висновок, оскільки суд і третя особа знали неможливість його виконання через релігійні погляди позивача, який сповідує єврейську релігію іудаїзм, з урахуванням положень якої в шабат, тобто другу половину дня п'ятниці та в суботу, святі книги багато чого забороняють робити.

Крім того, визначений в рішенні суду час спілкування з дітьми під умову надання на це згоди самих дітей та ще й в присутності їх матері, з якою у нього склалися вкрай напружені відносини, ставить під сумнів взагалі можливість його виконання.

Стверджує про неможливість виконання рішення суду через його релігійні переконання, посилається на порушення судом положень статті 35 Конституції України. Вважає, що рішенням суду не захищені його сімейні права та гарантії на належну участь у вихованні дітей.

Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, так як ним не заявлялися позовні вимоги про встановлення графіку спілкування з дітьми саме в суботу з 9.00 до 13.00 за згодою дітей та в присутності матері.

Відповідач ОСОБА_2, її представники - адвокати Полякова В.В. і Селезень С.В. та Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради відзив на апеляційну скаргу з обґрунтуванням своїх доводів не надали, в судові засідання не з'являлися, хоча належним чином, що підтверджується відповідними розписками, були повідомлені про апеляційну скаргу, отримали її копію, ухвалу суду з зазначенням порядку і строку надання відзиву, повідомлялися про час та місце розгляду справи.

В поданій 04.02.2019 року заяві адвокат Полякова В.В. просила розглядати справу без їх участі, обмежившись проханням апеляційну скаргу відхилити за її безпідставністю, а рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Селезень С.В. в судовому засіданні 14.02.2019 року апеляційну скаргу не визнала і надала пояснення, в яких посилалася на факти насильства позивача ОСОБА_1 по відношенню до відповідача ОСОБА_2, зафіксовані в матеріалах кримінальних проваджень, зважуючи на які суд першої інстанції визначив такий час та порядок спілкування позивача ОСОБА_1 з дітьми.

Позивач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_10 і адвокат Картавих М.І. в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу і просили задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи, а також на ту обставину, що постановою Харківського апеляційного суду від 23.10.2018 року було скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 02.07.2018 року і відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Розглядаючи справу суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні прав щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не заперечується та підтверджується наявними у справі доказами, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 27 березня 2009 року у Відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №439, розірвано ( т.1 а.с. 94)

Батьками неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, та неповнолітнього ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження є ОСОБА_13 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 ( т.1 а.с. 8)

Батьками, є ОСОБА_13 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 ( т.1 а.с. 7)

Згідно висновку Департаменту праці та соціальної політики Управління служб у справах дітей Харківської міської ради від 11.12.2014 року, як представника органу опіки та піклування, визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_12, разом із матір'ю ОСОБА_2.( а.с. 110-113)

Учасниками справи не заперечується, що на теперішній час діти ОСОБА_3 та ОСОБА_12 проживають разом з матір'ю ОСОБА_2 . Шляхом переговорів та прийняття спільного рішення сторони не дійшли згоди щодо вирішення питання про визначення способу участі батька у вихованні дітей .

З пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та наданих ними письмових доказів, зокрема, заяв та звернень до правоохоронних та судових органів, у яких вони обвинувачують один одного в зловживанні батьківськими правами, інших неправомірних діях і навіть злочинах (т. 1 а.с. 36-37, 38, 40, 49-52, 174, 215, 219, 220,т.2 а.с. 4, 6, 7), з рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2017 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав (т.1 а.с.71-73) вбачається, що між ними існує тривалий особистісний конфлікт, а відтак є очевидним, що зазначений конфлікт негативним чином вплинув і зараз впливає на життя дітей і їх стосунки з обома батьками.

Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 27.06.2018 року, який судом першої інстанції враховано під час ухвалення рішення, визначено порядок спілкування позивача з дітьми таким чином : щосуботи з 9.00 до 13.00 за згодою дітей та у присутності матері дітей, ОСОБА_2 ( а.с. 165-166).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що вимоги позивача про усунення створених відповідачкою перешкод у здійсненні ним батьківських прав та обов'язків щодо виховання дітей та спілкуванні з ними підлягають задоволенню, проте бажаний ним спосіб такої участі не у повній мірі відповідає інтересам дітей і підлягає задоволенню з певними обмеженнями.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності підстав для часткового задоволення позову, зважаючи на таке.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ст. 15 вказаного Закону, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів .Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом буде визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Згідно вимог ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Стаття 52 Конституції України вказує на те, що форми та методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року та Закону України «Про охорону дитинства».

За вимогами ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно статті 159 СК України, якою регулюється вирішення спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від них, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Надані сторонами при розгляді даної справи докази свідчать про існування на час вирішення спору в суді вкрай неприязних стосунки між ними, і, зокрема, в питаннях щодо права кожного з них на участь у спілкуванні з дітьми, визначення місця їх проживання, тощо.

Численні звернення кожного з них до органів поліції із заявами про скоєння іншим з подружжя злочину, заявами до служби у справах дітей, з заявами та позовами до суду свідчать про істотний брак у сторін стриманості і виваженості у вирішенні спірних питань, а намаганні задіяти всі можливі засоби для досягнення дійсної мети, яка не завжди співпадає із задекларованою метою усунення перешкод в реалізації прав та обов'язків батьків, має ризики того, що свої особисті інтереси при цьому можуть переважати інтереси дітей.

Разом з тим, надані суду докази не містять даних про існування обставин, які б при вирішенні спору у даній справі давали підставу для відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, або про повне задоволення позову, обсяг якого виходить за межі розумного балансу дотримання інтересів обох сторін і, перш за все, інтереси дітей.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про можливість довготривалого спілкування з дітьми з ночівлею поза місцем їх постійного проживання (разом з матір'ю) та з виїздом за межі населеного пункту, в якому вони проживають, оскільки задоволення цих вимог позивача суперечило б інтересам дітей, здоровому і повноцінному розвитку яких не може сприяти тривала розлука з матір'ю, тобто з тим з батьків, з яким вони постійно проживають.

Діти знаходяться у тому віці, коли вже розуміють характер конфлікту між батьками, болісно його сприймають і не можуть не усвідомлювати ризики його поглиблення у разі тривалого спілкування з батьком проти бажання матері.

Зважуючи на викладене колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності дотримання рівності прав батьків у наданні їм часу на спілкування з дітьми, оскільки реалізація передбачених законом батьківських прав не може здійснюватися усупереч інтересів дітей.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволення позовних вимог про довготривале спілкування з дітьми колегія суддів враховує ті обставини, що позивач не надав доказів наявності у нього житлового приміщення (власного чи на умовах передбаченої законом та договором оренди) з належними житлово-побутовими умовами, які б забезпечили потреби дітей, а також даних про наявність у нього визначеного постійного місця роботи.

Рішення суду про таке обмеження позивача у визначенні обсягу спілкування з дітьми має тимчасовий характер і слугує для поступового налагодження взаємовідносин батьків в частині вирішення питань спрямування спільних зусиль у вихованні дітей та забезпеченні їх всебічного розвитку.

Разом з тим, при вирішенні справи, судом без достатніх підстав залишились не враховані доводи позивача в тій частині, що висновок Служби у справах дітей про визначення обмеженого у часі спілкування з дітьми саме в суботу, коли він в силу свого віросповідання обмежений у здійсненні певних дій та задоволенні побутових потреб, а відтак і реалізувати право на спілкування з дітьми, фактично зводить нанівець можливість реальної участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

Також не узгоджується з передбаченими статтею 2 ЦПК України завданням та основними засадам цивільного судочинства, передбачених ст. 7 СК України загальними засадами регулювання сімейних відносин, положеннями частини 2 статті 159 СК України зазначені в рішенні суду обмеження у виді спілкування батька з дітьми лише в присутності матері та зі згоди дітей, оскільки таке обмеження, враховуючи напружені відносини між батьками, лише сприятимуть поглибленню конфлікту між ними і негативно вплинуть на виховання дітей.

Зважуючи на викладене та враховуючи думку учасників справи колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення дня тижня для спілкування позивача ОСОБА_4 з дітьми шляхом заміни суботи на неділю, а також визначення безумовного права позивача на спілкування з дітьми в зазначений час та отримання інформації від матері щодо фактичного місця навчання дітей, проживання, лікування, а у разі настання змін щодо цих обставин, негайного отримання від неї повідомлення про такі зміни.

Інші доводи позивача та його представників на правильність судового рішення не впливають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч. 1 ст. 374, п.п.3,4 ст.376, ст.ст.381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити порядок участі ОСОБА_1 у вихованні (спілкуванні) дітей - ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, визначивши час: щонеділі з 09-00 год. до 15-00 год. без обмеження місця прогулянок.

Зобов'язати ОСОБА_2 надавати інформацію ОСОБА_1 щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування, лікування дітей, а у разі настання таких змін, повідомляти ОСОБА_1 про це негайно.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : А.І. Колтунова

В.Б. Яцина