АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/102/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 31000000 Гудзенко В.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Пономаренка В.В.

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - приватне акціонерне товариство «Уманьферммаш»;

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 жовтня 2018 року, ухваленого в складі судді Гудзенко В.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Уманьферммаш» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним запису у трудовій книжці, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до приватного акціонерного товариства «Уманьферммаш» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним запису у трудовій книжці.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що наказом № 123 від 31 липня 2008 року він був прийнятий на посаду вантажника до ВАТ «Уманьферммаш», правонаступником якого є ПрАТ «Уманьферммаш».

24 березня 2017 року позивач звернувся із заявою на ім`я генерального директора ПрАТ «Уманьферммаш» ОСОБА_2 з проханням звільнити його за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до чотирнадцяти років з 27 березня 2017 року.

Однак, 27 березня 2017 року співробітники ПрАТ «Уманьферммаш» з`явились у нього вдома з метою з`ясувати причину його відсутності на робочому місці.

На підставі результатів перевірки та проведеного розслідування, згідно з наказом № 23-К від 07 квітня 2017 року його було звільнено з роботи з 24 березня 2017 року за прогул без поважних причин відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

З моменту прийняття на роботу і до звільнення, позивач жодного разу не порушував трудову дисципліну, не мав жодних нарікань з боку керівництва. Написавши заяву на звільнення з 27 березня 2017 року, він висловив бажання звільнитись по вказаній вище підставі, яка дозволяє не попереджати роботодавця за два тижні і просив розірвати трудовий договір у вказаний строк, тобто з 27 березня 2017 року. Отже останнім робочим днем він вважав п`ятницю, 24 березня 2017 року.

Крім того, працівника не було ознайомлено з наказом № 23-К від 07 квітня 2017 року про його звільнення під розписку, як того вимагають норми КЗпП України.

Вважаючи звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправними та скасувати наказ ПрАТ «Уманьферммаш» № 23-К від 07 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади коваля-штамповщика МСЦ № 1 за ст. 40, п. 4 КЗпП України за прогул без поважної причини з 24 березня 2017 року; визнати недійсним внесений відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 ; встановити, що розірвання трудового договору між ОСОБА_1 та ПрАТ «Уманьферммаш» відбулось 27 березня 2017 року з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України, а саме у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку; зобов`язати ПрАТ «Уманьферммаш» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади коваля-штамповщика МСЦ № 1 з 27 березня 2017 року, вказавши формулювання причини звільнення розірвання трудового договору з працівником за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку згідно зі ст. 38 КЗпП України, внести відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_1 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 25 січня 2018 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Уманьферммаш» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним запису у трудовій книжці, задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ ПрАТ «Уманьферммаш» №23-К від 07 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади коваля-штамповщика МСЦ №1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Визнано недійсним внесений ПрАТ «Уманьферммаш» запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення його 24 березня 2017 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причини.

Вважати, що звільнення ОСОБА_1 з посади коваля-штамповщика МСЦ № 1 ПрАТ «Уманьферммаш» відбулось 27 березня 2017 року з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку

Зобов`язано ПрАТ «Уманьферммаш» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 , вказавши формулювання причини звільнення розірвання трудового договору з працівником за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку згідно зі ст. 38 КЗпП України та внести відповідний запис в трудову книжку позивача.

Стягнутто з ПрАТ «Уманьферммаш» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 344 грн. 00 коп.

Постановою Верховного суду від 12 вересня 2018 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 25 січня 2018 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та ухвалити нове, який його позовні вимоги задовольнити.

Вказував, що у мотивувальній частині рішення, суд першої інстанції обґрунтував свою позицію щодо неповажності причин прогулу «правовими позиціями Верховного Суду щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ» без жодного посилання та проігнорував єдиний нормативно правовий акт, який дає більш менш чітке визначення. Не надав правової оцінки поясненням позивача, щодо обставин, що змусили його залишитися в гуртожитку 27 березня 2017 року. Суд взагалі не відобразив та не надав правової оцінки вже наявній у канцелярії ПрАТ «Уманьферммаш» на момент складання акту заяви про звільнення.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до наказу № 123 від 31 липня 2008 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду вантажника до ВАТ «Уманьферммаш» де працював на різних посадах.

24 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з заявою на ім`я генерального директора ПрАТ «Уманьферммаш» ОСОБА_2 , зареєстрованою за вх №99 від 24 березня 2017 року, в якій просив звільнити його в зв`язку з доглядом за дитиною до чотирнадцяти років за власним бажанням з 27 березня 2017 року (а.с. 10, 27).

Відповідно до виписки із табелю робочого часу ПрАТ Уманьферммаш» (а.с. 30) ковалю-штампувальнику ЗСУ МСЦ № 1 Наметченюку О.С. в табелі обліку робочого часу 27 березня 2017 року відмічено прогулом «П».

Відповідно до службової записки начальника МСЦ № 1 на ім`я генерального директора ПрАТ «Уманьферммаш» 27 березня 2017 року ОСОБА_1 на роботу не вийшов, чим вчинив прогул. Документів, які б підтверджували причину його відсутності на роботі не надав. 28 березня 2017 року чітких пояснень своєї відсутності на роботі 27 березня 2017 року дати не зміг. При відвідуванні його комісією ва день вчинення прогулу пояснення писати відмовився (а.с. 26).

Відповідно до акту складеного 27 березня 2017 року комісією у відповідному складі ОСОБА_1 надати пояснення з приводу відсутності на роботі 27 березня 2017 року відмовився (а.с. 28).

30 березня ОСОБА_1 надана пояснювальна записка з приводу відсутності на роботі 27 березня 2017 року, відповідно до якої останній вказав причиною його невиходу на роботу проведення ремонтних робіт електриками щодо усунення високої електричної напруги у ванній кімнаті (а.с. 37-41).

Рішенням профспілкового комітету ПрАТ «Уманьферммаш» від 06 квітня 2017 року надано дозвіл на звільнення ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни за прогул на підставі ч 4 статті 40 КЗпП України (46-48).

Наказом № 23-к від 07 квітня 2017 року позивач був звільнений з роботи за прогул без поважних причин на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України з 24 березня 2017 року з посади коваля-штампувальника 2-го розряду (а.с. 14).

Відповідно до акту від 07 квітня 2017 року ОСОБА_1 відмовився від отримання копії наказу про звільнення та відмовився від підпису про його отримання (а.с. 50).

26 лютого 2019 року відповідачем суду надано копію табелю обліку робочого часу за березень 2017 року, відповідно до якого за 27 березня 2017 року у позивача проставлено прогул «П» та наказ № 16-к від 22 лютого 2019 року, про внесення змін в наказ № 23-к від 07 квітня 2017 року про зміну дати звільнення позивача.

Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції № 58 від 29 липня 1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» в редакції від 18 липня 2018 року днем звільнення вважається останній день роботи.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України роботодавець може розірвати договір з працівником у разі його прогулу ( в т.ч. у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» суди повинні виходити із того, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ до поважних причин відсутності на роботі можна віднести: недопущення роботодавцем працівника до роботи, якщо для цього відсутні достатні підстави; невихід працівника на роботу, переведення на яку було здійснено з порушенням трудового законодавства; наявність медичних документів, що підтверджують неможливість виконання працівником своїх обов`язків; виклик до органів, явка до яких є обов`язковою (наприклад прокуратура, суд, військовий комісаріат); наявність працівника на території підприємства, хоча й не на робочому місці; відмова від роботи, не передбаченої трудовим договором, або у зав`язку із станом здоров`я чи небезпечністю такої роботи для життя працівника; незаконна відмова роботодавця в наданні працівнику належних йому пільг (наприклад, на додатковий час для відпочинку тощо).

Статтею 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Порядок застосування дисциплінарного стягнення встановлений статтями 147-1 , 148, 149 КЗпП України та передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника, власником або уповноваженим органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки 27 березня 2017 року ОСОБА_1 був вчинений прогул без поважних причин, в зв`язку з чим керівництвом підприємства з дотриманнями положень трудового законодавства щодо накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни було накладено стягнення у вигляді звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при ухваленні рішення не було взято до уваги його пояснення про те, що 27 березня 2017 року він був відсутній на роботі по поважній причині, а саме по причині сімейно-побутового характеру, яка відповідно листа Міністерства праці та соціальної політики від 20 листопада 2011 року № 270/06/189-06 може бути визнана поважною, колегія суддів не може прийняти до уваги оскільки як вбачається із пояснень завідуючої гуртожитком ОСОБА_3 (а.с. 36) та електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання ОСОБА_4 (а.с. 35) роботи по усуненню поломки були закінчені до 11 години 30 хвилин 12.00 години, однак після цього позивач до роботи не приступив та був відсутній на роботі до закінчення робочого дня 27 березня 2017 року. Про причини відсутності на роботі після усунення поломки, які б на його думку могли бути визнані поважними, ніяких пояснень не дав. Про відсутність на роботі в зв`язку з усунення працівниками поломки в його кімнаті свого безпосереднього керівника або керівництво підприємства не повідомляв.

Доводи апеляційної скарги про те, що обставини, які змусили його залишитись дома 27 березня 2017 року були відомі посадовим особам ПрАТ «Уманьферммаш» та наявність їх в тому провини також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки повідомлення керівника про відсутність на роботі по поважній причині покладається саме на працівника, що останнім зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до статті 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки, не можуть свідчити про незаконність наказу про звільнення, оскільки в заяві про звільнення за власним бажанням поданій 24 березня 2017 року сам позивач вказав дату звільнення з 27 березня 2017 року, тобто останнім днем роботи є саме 27 березня 2017 року, коли ним і був вчинений прогул. Доводи про те, якщо підприємство домовилося з працівником про звільнення «за власним бажанням», то датою звільнення може бути будь-який день, зокрема день написання заяви про звільнення є такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме змістом заяви про звільнення, в якій позивач просив його звільнити не з дати написання заяви, а з 27 березня 2017 року.

Доводи апелянта про те, що суд оцінив шкоду великого підприємства, яке на один день залишилось без коваля штампувальника як ту, яка перевищує ризик завдання шкоди здоров`ю малолітньої дитини, яка знаходиться поряд із джерелом струму, колегія суддів також не може прийняти до уваги, оскільки право вибору виду стягнення, яке підлягає застосуванню до працівника за порушення трудової дисципліни належить власнику або уповноваженому на те органу працедавця.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення дотримався норм матеріального та процесуального права, вірно встановив природу виникнувших правовідносин, надав належну оцінку обставинам справи, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Уманьферммаш» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним запису у трудовій залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

В.В. Пономаренко

Повний текст постанови складений 01 березня 2019 року