ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 642/9367/15

Провадження № 22-ц/818/23/18

27 лютого 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Піддубного Р.М., Сащенко І.С.,

сторони справи:

позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова ухвалене 11 червня 2018 року у в складі судді , -

встановив:

В листопаді 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою, заборони здійснення протиправних дій на майбутнє.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є власниками 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Власник іншої 1/2 частини квартири ОСОБА_4 змінив замки в квартирі та перешкоджає позивачам в користуванні належною їм частиною квартири.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05.01.2016 року провадження в справі зупинено до вирішення по суті цивільної справи № 642/7749/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення площі користування у квартирі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.02.17 року провадження в справі відновлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.06.17 року провадження в справі зупинене до розгляду в Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційної скарги по справі № 642/7749/15 .

Ухвалою суду від 11.01.18 року провадження в справі відновлено ( а.с. 102) , у зв»язку з набранням законної сили рішенням суду від 30 грудня 2016 року про визначення порядку користування квартирою № 1 по вул. Кашуби, 9 у м.Харкові, загальною площею 43,0 кв.м. між співвласниками. А саме, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 виділенно в користування кімнату 14,1 кв.м, ОСОБА_4 кімнату площею 11.4 кв.м. Кухня, вбиральня, коридор та комора залишені в сіпльному користуванні. ( а.с. 99 101).

Ухвалою від 16.04.18 року справу було прийнято до провадження суддею Ольховським Є.Б. та призначено до розгляду на 11.06.2018 року о 12 30 годину. ( а.с. 178).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11.06.2018 року позовні вимоги задоволені частково, зобовязано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні належною їм 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2. В іншій частині позов залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що вчинення відповідачем перешкод в користуванні позиваччами належною їм частиною квартири підтверджується матеріалами справи. Інші вимоги позивачів не знайли свого підтвердження в ході судовоо розгляду, тому задоволеню не підлягають.

В поданій апеляційній скарзі від 31 серпня 2018 року на рішення суду відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачам у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено принцип змагальності та рівності сторін, справу розглянуто за відсутності представника відповідача, останній був позбавлений можливості подати відзив на позов та пред»явити зустрічний позов. Прийняття у справі заочного рішення порушує норми процесуального права. Докази, що були враховані судом не є належними та не відповідають вимогам закону.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.03.2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є власниками по 1/3 частині спадкового майна після смерті ОСОБА_6, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 (а.с. 6). ОСОБА_4 є власником іншої 1/2 частини квартири № квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 08.02.2014 року ( а.с. 10).

Позивачі у спірній квартирі не прожиають та доступу до неї не мають. Згідно матеріалів справи звертались до правоохоронних органів з заявою на незаконні дії з боку ОСОБА_4 щодо вчинення ним перешкод у користуванні належної їм на праві власності 1/2 частини спірної квартири. ( с.с. 13, 14, 15).

Відповідно до ст. 41 Конституції України визначено що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

За змістом частини 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частина 1 ст.356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ч.ч.1,2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Судом першої інстанції було встановлено, що з 11.01.2018 року ( дати відновлення провадження) ( а.с. 102) жодного судового засідання по суті не відбулось за причини подання відповідачем або його представником заяв про відкладання розгляду справи з різних підстав. Зокрема наявні заяви від 09.02.18 року ( с.с. 106) та від 14.03.18 року (с.с. 114 - 115). У судове засідання від 14.03.2018 року відповідач та його представник не з»явилися. Належним чином повідомлений представник відповідача про причине своєї неявки не повідомив ( а.с. 123). Про розгляд справи 11.06.2018 року ОСОБА_5 був повідомлений своєчасно та належним чином ( а.с. 130). 11.06.2018 року від його представника ОСОБА_7 надійшла заява про відкладення розгляду справи для підготовки зустрічного позову та неможливістю явки до суду у зв»язку з відрядженням. Таким чином суд визнав неповажними причини неявки в судове засідання відповідача та його представника та, зі згоди позивачів ухвалив розглянути справу заочно на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про те, що позивачі, як власники, вправі володіти та користуватись належним їм майном, а те, що відповідач перешкоджає в користуванні ними належної їм на праві власності 1/2 частини спірної квартири підтверджується матеріалами справи.

Виходячи з вищевказаного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у частині зобовязання ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні належній їм 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Судова колегія погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки жодні докази існування в спірній квартирі вказаних в позові речей матеріали справи не містять.

Крім цього, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Вимога заборонити вчиняти певні дії в майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в частині зобовязання відповідача не чинити перешкод у здійсненні позивачами права власності на майбутнє.

Посилання апелянта на те, що відповачу не було надано можливість подати зустрічний позов, а також висловити свою точку зору щодо доказовості позовних вимог, надати відзив спростовується тим, що дана справа знаходилась в судовому провадженні тривалий час, тому у сторін було достатньо часу для подання своїх вимог і заперечень.

Суд апеляційної інстанції вважає, що справа розглянута у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, правові підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді Р.М. Піддубний

ОСОБА_8