Справа № 349/569/18
Провадження № 22-ц/4808/276/19
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рогатинського районного суду від 28 листопада 2018 року під головуванням судді Лошак О.О. в м. Рогатин,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення.

В обґрунтування позову зазначила, що сторони по справі з 13 травня 2010 року по 29 грудня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування в шлюбі ними за спільні кошти придбано квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1. Однак через постійні конфлікти та образи з боку ОСОБА_3, які нерідко відбувалися в присутності малолітнього сина, позивач з квітня 2013 року проживає у своїх батьків в с.Пуків Рогатинського району. Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року за позивачкою визнано право власності на ? частину даної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Проте, не зважаючи на судове рішення, вона не може скористатися своїм правом на проживання в квартирі, оскільки відповідач ОСОБА_3 перешкоджає їй вселитися у квартиру. У зв'язку із цим просила усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом її вселення.

Рішенням Рогатинського районного суду від 28 листопада 2018 року задоволено позов ОСОБА_2.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 - 704,80 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим та таким що підлягає скасуванню, оскільки судом висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення було прийняте без його участі, оскільки він не був вчасно повідомлений про розгляд даної справи. Позовні вимоги вважає необґрунтованими та безпідставними. Вважає, що він був позбавлений права на захист своїх цивільних прав та інтересів в суді під час вирішення даної справи.

Приймаючи оскаржуване рішення суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, чим порушив норми матеріального та процесуального права.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони 13 травня 2010 року зареєстрували шлюб, який розірвано на підставі рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2014 року. Судове рішення набуло законної сили 05 березня 2015 року.

Згідно свідоцтва про шлюб (а.с. 74) вбачається, що 31 липня 2018 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_6 і після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2012 року ОСОБА_3, перебуваючи у шлюбі з позивачем, придбав квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31 кв.м, житловою площею 14,2 кв.м. Продаж квартири було вчинено за 85 000 грн. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою Л.О. Згідно звіту про незалежну оцінку квартири її вартість становила 85 948 грн.

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 31 м2, житловою площею 14,2 кв.м. За ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину цієї квартири. Судове рішення набрало законної сили 27 липня 2017 року.

На підставі вказаного судового рішення ОСОБА_4 зареєструвала право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Номер запису про право власності: 22499753, дата, час державної реєстрації: 20.09.2017 10:31:04, державний реєстратор: Падучак В.І., Обласне комунальне підприємство «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», Івано-Франківська область, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98319675 від 25.09.2017 року.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_4 вбачається, що нею заявлено до відповідача вимоги про усунення перешкод, які їй чинить ОСОБА_3, шляхом зобов'язання відповідача передати їй ключі від вхідних дверей у житлове приміщення, оскільки останній не допускає її до належної їй на праві власності квартири та вселення у спірне житло.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають найвищу юридичну силу, Конвенція є частиною національного законодавства (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ч.1 ст.316 ЦК України).

В статті 317 ЦК України закріплено положення про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР, суд прийшов до правильного висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-709цс16).

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року», Першого протоколу і протоколів №№2, 4,7 і 11 Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол і протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З матеріалів, наданих Рогатинським відділенням поліції Тисменицького ВП ГУНП України в Івано-Франківській області за результатами перевірки за заявою ОСОБА_3 вбачається, що16 січня 2015 року в чергову частину надійшла заява ОСОБА_3 про те, що він виявив у вхідних дверях своєї квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, замінені замки. Проведеною перевіркою було встановлено, що після розлучення ОСОБА_3 відмовився надати колишній дружині ОСОБА_4 ключі від квартири. З метою забрати з квартири особисті речі, ОСОБА_4 та її батько ОСОБА_9 за допомогою болгарки розрізали замок на вхідних дверях та винесли потрібні їм речі. Після чого встановили на дверях новий замок, залишивши квартиру.

Крім того, факт чинення відповідачу перешкод у користуванні спірним житлом з боку ОСОБА_3 у суді ствердили свідки і суд цим показам дав належну правову оцінку.

За змістом п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у зв'язку з першою неявкою в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Доводи апелянта про те, що відповідач не був належно повідомлений про розгляд справи не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції неодноразово повідомлялося відповідача про дату та час на який призначалися судові засідання. Про наявність між сторонами судового спору в суді та про обізнаність ОСОБА_3 про його існування, свідчить надання відповідачем відзиву на позовну заяву (а. с. 31-33) і його неодноразові звернення із заявами про ознайомлення з матеріалами справи та заявою про відкладення розгляду.

Ухвалою Рогатинського районного суду від 05 листопада 2018 року справу призначено до розгляду на 28 листопада 2018 року. Судом було належним чином повідомлено учасників справи про розгляд справи, що підтверджується розпискою та повістками про виклик до суду. Відповідачем дану повістки отримано не було оскільки, вона разом з конвертом була повернута до суду за закінченням строку зберігання. Проте, у матеріалах справи міститься відстеження Укрпошти (а.с. 113) відповідно до якого вбачається, що рекомендоване повідомлення про явку відповідача в суд не вручено з інших причин.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно відмітки на конверті відділення Укрпошти (с.Пуків а.с. 105 зворот), відповідач відмовився від отримання судової повістки про виклик в суд на 05.11.2018 року, що дало підставу суду першої інстанції прийти до висновку, що наступна його неявка до суду була без поважних причин із-за неможливості вручення йому судової повістки. Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення апелянта про судові засідання, спростовані вищенаведеними доказами.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 заперечував, що чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним житлом. Однак у своїх поясненнях ствердив, що бажає, щоб у спірну квартиру позивач заходила у його присутності, що вказує на відсутність можливості у позивача безперешкодно користуватися належним сторонам на праві власності у рівних частках житлом.

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 28 листопада 2018 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк