ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2293/19

Головуючий у першій інстанції Філатова Л. Б.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1012/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`єва Ольга Михайлівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Філатової Л.Б. від 05 червня 2019 року, місце ухвалення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення 05 червня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування, треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`єва Ольга Михайлівна,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив: визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку земельної ділянки в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:048:0022, розміром 0,0472 га із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 29.10.1976 року по 19.03.1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого рішенням Чернігівської міської ради №55 від 04.02.1985 року ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку розміром 400 кв.м. У позові ОСОБА_1 вказує, що зазначену земельну ділянку за договором від 09.12.1985 року ОСОБА_2 було виділено у безстрокове користування для будівництва житлового будинку, при цьому відповідач зобов`язалась здійснити будівництво житлового будинку за визначеними договором критеріями, розпочати будівельні роботи протягом року і закінчити будівництво до 09.12.1988 року. У позові ОСОБА_1 зазначає, що дозволом на здійснення робіт №1128 від 09.12.1985 року ОСОБА_2 було дозволено за адресою: АДРЕСА_1 проводити будівництво житлового будинку, проте, станом на 31.12.2018 року право власності на будинок АДРЕСА_1 не було зареєстровано, інвентаризаційна справа відсутня. Рішенням Чернігівської міської ради від 21.08.2018 року відповідачу було передано безоплатно у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0022 розміром 0,0472 га за зазначеною адресою. У позові ОСОБА_1 вказує, що відповідно до даних технічного паспорта, за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться житловий будинок А-2, рік побудови: 1990, огорожа N, N1, N2, ганок - а, а1, станом на час проведення технічної інвентаризації житловий будинок А-2 має 100% будівельної готовності, електрифікацію, газопровід, водопровід, каналізацію. При цьому позивач зазначає, що оскільки земельну ділянку було виділено та побудовано житловий будинок під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яку прийняли позивач і ОСОБА_3 . У позові ОСОБА_1 вказує, що у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку нотаріусом було відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Позивач зазначає, що оскільки будинок не був зареєстрований, то він мав право на спадкування частки об`єкту незавершеного будівництва, із правом подальшої реєстрації такого об`єкту незавершеного будівництва. В подальшому позивачем було з`ясовано, що відповідач зареєструвала право власності на житловий будинок в електронному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.02.2019 року на підставі технічного паспорту.

Як вбачається із письмових пояснень позивача ОСОБА_1 на адресу суду першої інстанції (а.с.223-225, том 1), позивач не просить визнати право власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 05.06.2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 05.06.2019 року в частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та прийняти в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній частині та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 05.06.2019 року в частині відмови у визнанні за позивачем права власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ухвалено судом із порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зазначають, що станом на 01.01.2004 року спірний будинок, споруджений у 1990 році зі 100% готовності, не було прийнято в експлуатацію, в результаті чого до прав та обов`язків забудовника відповідної земельної ділянки, починаючи із вказаної дати, застосовувались положення ЦК України. З посиланням на статті: 179, 190, 355; п.4 ч.1 статті 395, частини 1-3 статті 368 ЦК України, ч.1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , перебуваючи у шлюбі, набули право забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність, що обумовило наявність у кожного із них рівних прав та обов`язків забудовника вказаної земельної ділянки. При цьому доводи апеляційної скарги вказують, що як розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , так і невчинення ними дій щодо поділу майна, яке перебувало у спільній сумісній власності колишнього подружжя після розірвання шлюбу, не припинило наявного у них статусу забудовників земельної ділянки за вказаною адресою. З посиланням на статті: 178, 1216; ч.2 статті 413; ч.1,ч.2 статті 372; ч.1 статті 1226 ЦК України доводи апеляційної скарги зазначають, що до складу спадщини ОСОБА_4 разом із майном, включеним до договору про поділ спадкового майна від 16.01.2017 року, також увійшла і 1/2 частина прав забудовника земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка підлягала розподілу між спадкоємцями ОСОБА_4 за законом- ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частинах. За даних обставин доводи апеляційної скарги стверджують, що позивачем у порядку спадкування було набуто у власність 1/4 частину права забудовника вказаної земельної ділянки. Доводи апеляційної скарги вказують, що фактично в результаті прийняття спадщини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 відбулась зміна суб`єктів права забудовника земельної ділянки по АДРЕСА_1 - до кола таких суб`єктів увійшли позивач та ОСОБА_3 , а також вищевказане право стало перебувати у спільній частковій власності. З посиланням на ч.1 статті 181; ч.1, ч.2 статті 182; ч.1,ч.2 статті 358; ч.1 статті 415 ЦК України доводи апеляційної скарги зазначають, що на час подання позову об`єкт цивільних прав, правомірно набутий позивачем у порядку спадкування - 1/4 частина прав забудовника земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зазнав перетворення на 1/4 частину у праві власності на відповідний житловий будинок. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, п.40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року №553), статтю 321 ЦК України та стверджує про необґрунтованість висновків суду першої інстанції відносно того, що у справі відсутні докази того, що спадкодавець позивача за життя вчинив будь-які дії, які б свідчили про наміри набуття ним права власності на домоволодіння і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому доводи апеляційної скарги стверджують, що спорудження спірного домоволодіння було фактично завершено у 1990 році, крім того, підстави для припинення суперфіцію визначено статтею 416 ЦК України, і жодних із вказаних підстав щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ніколи не виникало та не існувало, наявне у вказаних осіб право забудови земельної ділянки також не припинялось і в судовому порядку. Доводи апеляційної скарги вказують, що припинення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не мало наслідком припинення наявного у них на праві спільної власності права забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яке в подальшому зазнало перетворення на право спільної часткової власності на відповідний житловий будинок.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - адвокат Шевченко О.А. підтримав доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача - адвокат Бабинець С.П. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв`язку із її безпідставністю та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 05.06.2019 року.

В судове засідання апеляційного суду позивач, відповідач, треті особи, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.17,19,20,21, том 2), не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 04.02.1985 року №55 (а.с.19, том 1), працівниці заводу Металіст, ОСОБА_2 , яка з сім`єю в складі 4-х осіб мешкає по АДРЕСА_2 осіб) було виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 площею АДРЕСА_3 кв.м. При цьому було зобов`язано забудовника в тримісячний строк укласти договір на забудову із райвідділами комунального господарства, протягом 3 років завершити будівництво будинку та здати його в експлуатацію.

09.12.1985 року (а.с.20-25, том1) між виконкомом Новозаводської районної Ради народних депутатів та ОСОБА_2 було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалась побудувати житловий двоповерховий цегляний будинок, житловою площею 56 кв.м, з кількістю 4 кімнат, кухні, санвузла, сходової клітки, котельні, коридору, гаражу 18 кв.м, загальною площею 97 кв.м до 09.12.1988 року.

09.12.1985 року ОСОБА_2 було надано дозвіл № НОМЕР_1 на виконання робіт по будівництву житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (а.с.26, том 1).

З технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого ТОВ ЕКСПЕРТНА КОМПАНІЯ ІТЕО станом на 02.03.2016 року (а.с.28-34, том1), вбачається, що житловий будинок побудовано у 1990 році.

З 29.10.1977 року по 19.03.1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.125,196, том1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.16, том1).

Як вбачається із копії спадкової справи №30/2016 до майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.132-207, том 1), 10.10.2016 року до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`євої О.М. із заявами про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 звернулись: син ОСОБА_1 , син ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_3 17.11.2016 року ОСОБА_6 , 30.11.2016 року ОСОБА_5 подали відповідні заяви про відкликання заяв про прийняття спадщини за законом та про відмову від спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 (а.с.153,зворот - 155, том1). 16.01.2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулись із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.157, зворот - 158, зворот, том1).

Згідно п.1 договору про поділ спадкового майна від 16.01.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.160, зворот - 161, зворот), сторони даного договору дійшли між собою згоди добровільно поділити спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до п.4 договору про поділ спадкового майна від 16.01.2017 року, спадкове майно складається з: 1/5 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 АДРЕСА_6 ; автомобіля марки ГАЗ, моделі 3110, 2004 року випуску. 16.01.2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.186 - 190, том 1).

Рішенням Чернігівської міської ради № 33/VІІ-23 від 21.08.2018 року було затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) та встановлено розмір земельного податку на рівні 0,5 відсотка нормативної грошової оцінки, ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , площею 0,0472 га (кадастровий номер :01:048:0022) (а.с.38, том 1). 31.05.2018 року вказана земельна ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі (а.с.39-43, том1). 06.09.2018 року право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.44-45, том1).

20.02.2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 179,5 кв.м, житловою площею - 61,2 кв.м (а.с.74 -75, 206, том1).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 05.06.2019 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті норм процесуального і матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 05.06.2019 року у оскаржуваній частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що станом на 01.01.2004 року спірний будинок, споруджений у 1990 році зі 100% готовності, не було прийнято в експлуатацію, в результаті чого до прав та обов`язків забудовника відповідної земельної ділянки, починаючи із вказаної дати, застосовувались положення ЦК України. З посиланням на статті: 179, 190, 355; п.4 ч.1 статті 395, частини 1-3 статті 368 ЦК України, ч.1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , перебуваючи у шлюбі, набули право забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність, що обумовило наявність у кожного із них рівних прав та обов`язків забудовника вказаної земельної ділянки. При цьому доводи апеляційної скарги вказують, що як розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , так і невчинення ними дій щодо поділу майна, яке перебувало у спільній сумісній власності колишнього подружжя після розірвання шлюбу, не припинило наявного у них статусу забудовників земельної ділянки за вказаною адресою. З посиланням на статті: 178, 1216; ч.2 статті 413; ч.1,ч.2 статті 372; ч.1 статті 1226 ЦК України доводи апеляційної скарги зазначають, що до складу спадщини ОСОБА_4 разом із майном, включеним до договору про поділ спадкового майна від 16.01.2017 року, також увійшла і 1/2 частина прав забудовника земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка підлягала розподілу між спадкоємцями ОСОБА_4 за законом - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частинах. За даних обставин доводи апеляційної скарги стверджують, що позивачем у порядку спадкування було набуто у власність 1/4 частину права забудовника вказаної земельної ділянки. Доводи апеляційної скарги вказують, що фактично в результаті прийняття спадщини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 відбулась зміна суб`єктів права забудовника земельної ділянки по АДРЕСА_1 - до кола таких суб`єктів увійшли позивач та ОСОБА_3 , а також вищевказане право стало перебувати у спільній частковій власності. З посиланням на ч.1 статті 181; ч.1, ч.2 статті 182; ч.1,ч.2 статті 358; ч.1 статті 415 ЦК України доводи апеляційної скарги зазначають, що на час подання позову об`єкт цивільних прав, правомірно набутий позивачем у порядку спадкування - 1/4 частина прав забудовника земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зазнав перетворення на 1/4 частину у праві власності на відповідний житловий будинок. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, п.40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року №553), статтю 321 ЦК України та стверджує про необґрунтованість висновків суду першої інстанції відносно того, що у справі відсутні докази того, що спадкодавець позивача за життя вчинив будь-які дії, які б свідчили про наміри набуття ним права власності на домоволодіння і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому доводи апеляційної скарги стверджують, що спорудження спірного домоволодіння було фактично завершено у 1990 році, крім того, підстави для припинення суперфіцію визначено статтею 416 ЦК України, і жодних із вказаних підстав щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ніколи не виникало та не існувало, наявне у вказаних осіб право забудови земельної ділянки також не припинялось і в судовому порядку. Доводи апеляційної скарги вказують, що припинення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не мало наслідком припинення наявного у них на праві спільної власності права забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яке в подальшому зазнало перетворення на право спільної часткової власності на відповідний житловий будинок.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 05.06.2019 року у оскаржуваній частині, виходячи із наступного.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, що з 29.10.1977 року по 19.03.1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.125,196, том1).

Суд першої інстанції у рішенні від 05.06.2019 року обґрунтовано дійшов висновку, що оскільки сторони розірвали шлюб у 1996 році, то їх майнові відносини, як колишнього подружжя, регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю України, Цивільним кодексом України (у редакції 1963 року). За даних обставин, правові норми, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування вимог заявленого позову, а саме, на положення статей 60, 61, 63, 68, 70 Сімейного кодексу України та на норми статей 355, 368 чинного Цивільного кодексу України, і які регулюють правовий статус майна, набутого подружжям за час шлюбу - спільна сумісна власність та дають визначення поняття і видів права спільної власності, застосуванню до спірних правовідносин не підлягають.

Відповідно до ч.1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Положення статей 28,29 Кодексу про шлюб та сім`ю України регулюють порядок поділу спільного майна подружжя та розмір часток кожного з подружжя при поділі спільного майна.

В ході розгляду даної справи судом було встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 не було зареєстровано, інвентаризаційна справа відсутня (а.с.36, 47, 191, том 1).

До 2004 року виникнення прав власності на будинок не залежало від державної реєстрації, а набувалось в порядку, який існував на час його спорудження, а з вступом з 01.01.2004 року в дію нової редакції Цивільного кодексу України (стаття 331 ЦК України) і Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації.

Матеріали справи містять в собі дані про рік будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 - 1990 рік (а.с.34, том 1).

Закон України Про власність поширюється на правовідносини, які виникли після введення його в дію, з 15.04.1991 року (в подальшому втратив чинність), і оскільки відсутні інші відомості стосовно року будівництва вказаного житлового будинку, ніж 1990 рік, то за даних обставин є безпідставними посилання позивача в обгрунтування вимог заявленого позову на положення Закону України Про власність.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР визначала Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР від 31.01.1966 року (в подальшому Інструкція втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року). Частина 1 статті 22 Земельного кодексу України (в редакції станом на 1990 рік) регламентувала, що право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Судом першої інстанції обгрунтовано зазначено у рішенні від 05.06.2019 року, що вирішуючи спір про визнання права власності на спадкове майно, суд має встановити належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погоджена Верховним Судом УРСР 15.01.1966 року (в подальшому Інструкція втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року), містить в собі Додаток №1 - Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Право власності спадкодавця ОСОБА_4 на частину домоволодіння АДРЕСА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами у розумінні статей 77,78 ЦПК України. Відсутні правовстановлюючі документи, передбачені вищезазначеним Переліком правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем не було надано суду відповідних доказів відносно того, що в період шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вирішувалось питання щодо розподілу спільного майна, за даних обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що домоволодіння АДРЕСА_1 не було предметом розподілу майна між колишнім подружжям.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи та норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визначення спірного майна - домоволодіння АДРЕСА_1 , таким, що є спільним сумісним майном колишнього подружжя.

Враховуючи наведене, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 05.06.2019 року у оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги відносно того, що припинення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не мало наслідком припинення наявного у них на праві спільної власності права забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яке в подальшому зазнало перетворення на право спільної часткової власності на відповідний житловий будинок.

За даних обставин є необґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що як розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , так і невчинення ними дій щодо поділу майна, яке перебувало у спільній сумісній власності колишнього подружжя після розірвання шлюбу, не припинило наявного у них статусу забудовників земельної ділянки за вказаною адресою.

Станом на 02.03.2016 року ТОВ Експертна компанія ІТЕО було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.28-35, том 1), з якого вбачається, що загальна площа приміщень становить 177,9 кв.м, з них житлова - 61,2 кв.м, допоміжна - 116,7 кв.м, площа літніх приміщень - 1,6 кв.м. (а.с.33, том 1), рік побудови - 1990 (а.с.34, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.16,том 1), і після його смерті відкрилась спадщина.

З 17.03.2001 року (після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 ) і до часу смерті ОСОБА_4 разом із ОСОБА_1 був зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.136, зворот, 137-138, том 1). ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 25.07.2007 року по даний час (а.с.137-138, том 1).

Як вбачається із копії спадкової справи №30/2016 до майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.132-207, том 1), 10.10.2016 року до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`євої О.М. із заявами про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 звернулись: син ОСОБА_1 , син ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_3 17.11.2016 року ОСОБА_6 , 30.11.2016 року ОСОБА_5 подали відповідні заяви про відкликання заяв про прийняття спадщини за законом та про відмову від спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 (а.с.153,зворот - 155, том1). 16.01.2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулись із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.157, зворот - 158, зворот, том1).

Згідно п.1 договору про поділ спадкового майна від 16.01.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.160, зворот - 161, зворот), сторони даного договору дійшли між собою згоди добровільно поділити спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до п.4 договору про поділ спадкового майна від 16.01.2017 року, спадкове майно складається з: 1/5 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 АДРЕСА_6 ; автомобіля марки ГАЗ, моделі 3110, 2004 року випуску. 16.01.2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.186 - 190, том 1).

З врахуванням фактичних обставин справи та норм статей 1216, 1218 ЦК України суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів відносно того, що спадкодавець за життя вчинив будь-які дії, які б свідчили про наміри набуття ним права власності на домоволодіння і земельну ділянку в місті АДРЕСА_6 про провулку АДРЕСА_1 ,38. Як зазначив суд першої інстанції у рішенні від 05.06.2019 року, в ході судового розгляду даної справи не знайшов свого підтвердження факт належності ОСОБА_4 , який є спадкодавцем, на час відкриття спадщини на праві власності частини домоволодіння АДРЕСА_1 та частини земельної ділянки за вказаною адресою. При цьому за життя ОСОБА_4 не набув права власності на частину будинку і на частину земельної ділянки, і за даних обставин вони не входять до складу спадщини.

Враховуючи вищенаведене, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 05.06.2019 року у оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги відносно того, що фактично в результаті прийняття спадщини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 відбулась зміна суб`єктів права забудовника земельної ділянки по АДРЕСА_1 - до кола таких суб`єктів увійшли позивач та ОСОБА_3 , а також вищевказане право стало перебувати у спільній частковій власності. Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивач набув у порядку спадкування 1/4 частину прав забудовника земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка в подальшому зазнала перетворення на 1/4 частину у праві власності на вказаний житловий будинок, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині, оскільки вказаний об`єкт цивільних прав (1/4 частина), про який зазначає ОСОБА_1 у доводах апеляційної скарги, не входить до складу спадщини померлого ОСОБА_4 .

Рішенням Чернігівської міської ради № 33/VІІ-23 від 21.08.2018 року було затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) та встановлено розмір земельного податку на рівні 0,5 відсотка нормативної грошової оцінки, ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , площею 0,0472 га (кадастровий номер :01:048:0022) (а.с.38, том 1). 31.05.2018 року вказана земельна ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі (а.с.39-43, том1). 06.09.2018 року право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.44-45, том1).

20.02.2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 179,5 кв.м, житловою площею - 61,2 кв.м (а.с.74 -75, 206, том1).

За даних обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що норми Цивільного кодексу України щодо визнання, набуття, захисту права власності, на які посилається позивач в обгрунтування вимог заявленого позову, не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки підстави для набуття ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 і на 1/4 частку земельної ділянки за вказаною адресою, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого позову.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 05.06.2019 року у оскаржуваній частині, ухваленого на підставі норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 11.11.2019 року.

Головуючий: Судді: