Провадження №22-ц/812/1711/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 листопада 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.

за участі представників: позивачів - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/5923/18 за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Бобрової Ірини Вячеславівни у приміщенні цього суду 31 травня 2019 року о 08 годині 30 хвилині, за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2018 р. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (далі - Виконком ММР) про визнання права користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 вересня 1989 р. АДРЕСА_5 була визнана аварійною, а рішенням від 23 жовтня 1998 р. №621 вирішено вказану квартиру використати під маневровий фонд міста. На підставі листа першого заступника міського голови від 29 жовтня 1998 р. №2248-1/з-ЛП до вказаної квартири була вселена родина ОСОБА_7 у складі п`яти осіб без прописки для тимчасового проживання. З жовтня 1998 р. по теперішній час позивачі постійно мешкають у спірній квартирі, сплачують за неї комунальні та експлуатаційні послуги, ремонтують за власні кошти. Рішенням Виконкому ММР від 14 грудня 2012 р. №1381 спірна квартира визнана придатною для проживання. У зв`язку зі смертю ОСОБА_7 облікову справу переоформлено на його дружину ОСОБА_2 . Також позивачі вказують, що перебувають на квартирному обліку з 04 квітня 2013 р., у зв`язку з чим неодноразово звертались до Виконкому ММР із заявами про видачу ордеру на спірну квартиру для подальшої реєстрації за вищевказаною адресою, але відповідачем у видачі ордеру відмовлено.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати за ними право користування АДРЕСА_3 .

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити оскільки позивачам було надано житло для тимчасового проживання та вони не мають права на його приватизацію, обмін та поділ, здачу в піднайм або вселення до нього інших громадян. До того ж, рішення про переведення спірної квартири з маневрового фонду міста до житлового не приймалось. Отже, законні підстави для видачі ордеру позивачам відсутні.

Позивачі у судове засідання не з`явились, представник позивачів надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за своєї відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання свого представника не направив, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за своєї відсутності, прийняти рішення на розсуд суду за наявними матеріалами та відповідно до вимог чинного законодавства.

Третя особа до судового засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2019 р. позовні вимоги задоволені.

Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 право користування кв. АДРЕСА_3 .

Рішення суду мотивовано тим, що позивачі протягом тривалого часу звертаються до відповідача із заявами про видачу ордеру на спірну квартиру для подальшої реєстрації, але відповідачем відмовлено у видачі ордеру.

Втручання у право позивачів на повагу до житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла. Якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на ту обставину, що позивачі тривалий час проживають в квартирі АДРЕСА_3 , несуть витрати по її утриманню, не мають у власності іншого нерухомого майна, перебувають на квартирному обліку, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

В апеляційній скарзі Виконком ММР вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом було надано неправильну оцінку наявним доказам у справі, а тому просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира АДРЕСА_3 , яка була надана для тимчасового проживання позивачам, віднесена до маневрового фонду і рішення про її включення до житлового фонду не приймалося. В силу статті 58 ЖК УРСР ордер є єдиною підставою для вселення у надане житлове приміщення. Отже законних підстав для видачі позивачам ордеру на вселення у спірне приміщення та визнання за ними права користування цим приміщенням немає.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 вересня 1989 року АДРЕСА_5 була визнана аварійною, а згідно рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 жовтня 1998 року № 621 вирішено вказану квартиру використати під маневровий фонд міста та заборонено Заводському РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області здійснювати в ній прописку.

Рішенням Виконкому ММР від 14 грудня 2012 року №1381 спірна квартира визнана придатною для проживання.

На підставі листа першого заступника міського голови від 29 жовтня 1998 року №2248-1/з-ЛП до вказаної квартири була вселена родина ОСОБА_7 у складі п`яти осіб без прописки для тимчасового проживання (а.с. 9).

З жовтня 1998 року по теперішній час позивачі мешкають у спірній квартирі, сплачують за неї комунальні та експлуатаційні послуги, що підтверджується копіями розрахункових книжок на оплату комунальних послуг (а.с. 23-44).

Як вбачається з довідки відділу обліку та розподілу житла Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 06 серпня 2018 р. № 49 (а.с. 10), сім`я ОСОБА_3 перебуває на квартирному обліку при Виконавчому комітеті Миколаївської міської ради з 30 січня 1996 року. Згідно з рішенням від 04 жовтня 2013 року № 833 включено до загальної черги, склад сім`ї - 4 особи.

Позивачі на праві власності житлових об`єктів нерухомого майна не мають, зареєстровані у квартирі АДРЕСА_4 , що належить на праві власності ОСОБА_9 (а.с. 87-89, 91-92).

Звертаючись з позовом, позивачі зазначали, що вони тривалий час проживають у спірному приміщенні, зверталися до відповідача із заявами про видачу ордеру на це приміщення для подальшої реєстрації свого місця проживання, в чому їм відмовлено.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Законодавче регулювання відносин, пов`язаних з наданням житлових приміщень у будинках громадського та державного житлового фондів визначається Житловим кодексом Української PCP (далі - ЖК УРСР) та Правилами обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила обліку громадян).

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Як зазначено у статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 4-6 ЖК УРСР державний житловий фонд включає в себе жилі будинки (закінчені будівництвом і здані в експлуатацію) та жилі приміщення в інших будівлях, призначені для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Згідно з п. 5 ст. 12, статтями 31, 42, 43 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, у встановленому законодавством порядку, в тому числі з додержанням черговості якщо законодавством не передбачено першочергове або позачергове надання жилого приміщення даній категорії громадян.

Критерії віднесення громадян до потребуючих поліпшення житлових умов, порядок обліку таких громадян визначені статтями 34, 38-40 ЖК УРСР, розділом ІІ Правил обліку громадян.

В силу статті 51 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Частина перша статті 58 ЖК України передбачає, що на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Отже, виключно виконавчим комітетам місцевих рад надано право на розподіл житлових приміщень державного та громадського житлового фонду.

В позові позивачі зазначали, що метою звернення до суду є отримання ордеру на спірне житлове приміщення для подальшої реєстрації свого місця проживання, в чому відповідач відмовляє.

Суд, задовольняючи позов, виходив з того, що позивачі тривалий час проживають у спірному житловому приміщенні, несуть витрати з його утримання, а втручання у право позивачів на повагу до житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві і якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Право вибору способу судового захисту, визначення кола відповідачів належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, статті 4, 5, 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, вирішуючи спір по суті визначається, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту прав та чи є належним склад учасників справи.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права, звернення з позовом до неналежних відповідачів в певних випадках є підставою для відмови в позові.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

У даній справі, заявляючи позовні вимоги про визнання права користування житловим приміщенням, особа має зазначити, яким чином її право підлягає відновленню у випадку визнання такого права, тобто чи призведе це до відновлення порушених прав.

Колегія суддів вважає, що позивачами обраний неналежний спосіб захисту їхніх житлових прав, які вони вважали порушеним через ненадання їм ордера на житлове приміщення.

Так, відповідно до аналізу статей 57, 58 ЖК УРСР єдиною підставою видачі ордера відповідним виконавчим комітетом ради, є рішення цього виконавчого комітету ради про надання жилого приміщення громадянам.

Рішення виконавчого комітету відповідної ради стосовно надання громадянам жилих приміщень підлягають оскарженню.

Тобто вирішення питання щодо визнання права користування позивачів на спірне житлове приміщення в будь-якому разі не є підставою для видачі їм ордеру, а тому і не призведе до відновлення прав позивачів, оскільки належним способом захисту їх прав є оскарження рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо надання їм спірного житлового приміщення (у разі відмови).

Крім того, виходячи з наведених вище норм права, що регулює житлові правовідносини, підстави виникнення права на користування жилими приміщеннями, умови виникнення такого права визначаються законом і можуть входити до предмету доказування при вирішенні спору з компетентними органами щодо їх рішень стосовно долі цього жилого приміщення, його розподілу.

Матеріали ж справи не містять доказів того, що відповідачем відповідно до наданих йому повноважень приймалось рішення про відмову позивачам у наданні їм спірного житлового приміщення.

За такого колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог через обрання позивачами неналежного способу захисту своїх прав, а тому суд першої інстанції помилково задовольнив позов.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на прецеденту практику Європейського суду з прав людини, а саме на рішення у справах «Кривіцька та Кривіцький проти України» (рішення від 02 грудня 2010 року), «Прокопович проти Росії» (рішення від 18 листопада 2004 року), в яких було установлені порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо втручання у права заявників на житло. Так, у вказаних рішеннях констатовано порушення у зв`язку із позбавленням прав заявників на житло, тоді як у справі, яка переглядається, рішень щодо позбавлення позивачів жилого приміщення або ненадання цього приміщення компетентними органами не приймалось.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України його необхідно скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у позові.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове, необхідно відповідно й провести розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За такого з позивачів на користь відповідача слід стягнути сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі по 1 057 грн. 20 коп. з кожного. Також відповідачу необхідно компенсувати за рахунок Держави 2 114 грн. 40 коп. судового збору з урахуванням того, що ОСОБА_4 , яка діє в інтересах двох неповнолітніх дітей, на підставі пункту 14 частини 3 та пункту 7 частини1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору в частині позовних вимог, заявлених в інтересах дітей.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2019 року скасувати, постановити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути судовий збір на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, , з ОСОБА_2 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , з ОСОБА_3 , який проживає у квартирі АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , з ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та яка проживає у квартирі АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , по 1 057 грн. 20 коп. з кожного.

Компенсувати Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, , за рахунок Держави 2 114 грн. 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 12 листопада 2019 року