КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року місто Київ

справа № 754/13842/17

Київський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Таран Н.Г., повний текст рішення складений 02 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В мотивування вимог посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

Зазначала, що проти її волі у квартирі проживає її сина - ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю - дружиною ОСОБА_4 та неповнолітньою донькою ОСОБА_3

Вказувала, що вона є інвалідом 3 групи, одноосібно сплачує за комунальні послуги за себе та відповідачів.

Посилалася на те, що спільне проживання її та відповідачів неможливе, так як вона потерпає від образ, погроз, насилля з боку останніх, відповідачі перешкоджають їй користуватися своєю власністю та ОСОБА_1 декілька разів завдавав їй легкі тілесні ушкодження.

Вказувала, що ОСОБА_1 є власником кількох квартир, за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та може безперешкодно проживати в одній із квартир разом зі своєю сім`єю.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Виселено без надання іншого житла ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в рівних частках з кожного на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що квартири, власником яких він є, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 не придатні до проживання.

Зазначав, що суд першої інстанції невірно надав оцінку його поясненням з приводу того, що він з 2012 року здавав житло в оренду, хоча мав можливість проживати там разом зі своєю сім`єю, таке формулювання зовсім протилежне його поясненням.

Вказував, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що в спірній квартирі він проживає як син позивача, а місце проживання ОСОБА_1 та малолітньої дитини ОСОБА_3 зареєстровані за адресою спірної квартири з 1992 та з 2011 років відповідно.

24 жовтня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, при цьому посилався на положення ст.116 ЖК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до свідоцтва на право власності від 27 жовтня 2006 року, яке видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) є власником квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказувала, що разом з нею у спірній квартирі проживають: її син - ОСОБА_1 та його сім`я - дружина ОСОБА_4 та неповнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_1 не є співвласником вказаного житлового приміщення.

Як вбачається з довідок, виданих ЖБК «Академічний-19» №50 від 22 червня 2017 року та №73 від 23 листопада 2017 року у спірній квартирі зареєстровані: позивач з 26 грудня 1992 року, відповідач ОСОБА_1 з 26 грудня 1992 рокута його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 27 грудня 2011 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що відповідачі чинять їй перешкоди у володінні та користуванні належній їй на праві власності квартирі, оскільки останні допускають застосування відносно неї образ, погроз та фізичного насилля.

Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що член сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положеннями статті 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Однак, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Судом вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 26 грудня 1992 року.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 пояснював, що у 2009 році він одружився з ОСОБА_4 та остання зі згоди ОСОБА_2 вселилася до вказаної квартири та до грудня 2011 року була в ній також і зареєстрована. Зазначав, що у 2011 році у нього з ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_8 , яка також була зареєстрована у квартирі та постійно в ній проживає.

Також відповідач вказував на те, що вони зі своєї кімнати майже не виходять, їжу його сім'я готує також у кімнаті, щоб не перетинатися з матір`ю задля уникнення сварок.

Вказані обставини позивач у судовому засіданні апеляційного суду не заперечувала та пояснила, що приблизно з 2011 року між нею, її сином ОСОБА_1 та його дружиною почали виникати сварки. Зазначала, що спочатку грошові кошти на комунальні платежі та продукти харчування вона та відповідач ОСОБА_1 давали порівну, в подальшому син перестав давати кошти. Вказувала на те, що протягом останнього часу вона з відповідачами не спілкується.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач зазначала, що вона зверталася до правоохоронних органів з приводу наявності конфлікту між нею та відповідачами, однак доказів цього остання ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надала.

Також позивачем не було надано доказів здійснення щодо відповідачів заходів попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, а також заходів громадського впливу.

Сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідачів.

Доказів того, що відповідачі чинять ОСОБА_2 будь-які перешкоди у користуванні належною їй квартирою остання також не надала.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами фактично склалися відносини, які регулюються ст.156 ЖК України та ст.ст.405, 406 ЦК України.

При цьому позивачем не доведено наявність підстав для припинення у відповідачів права на користування спірним житловим приміщенням та порушення відповідачами її прав, як власника житла, а відтак висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 є помилковим.

Наведені у позовній заяві доводи щодо позбавлення позивача вільного користування власним майном, оскільки відповідачі перешкоджають їй у користуванні її власністю на свій розсуд, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких перешкод у позивача на користування своєю власністю.

Посилання сторони позивача про наявність підстав для виселення відповідачів на те, що ОСОБА_1 є власником кількох квартир, за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , а тому може безперешкодно проживати в одній із квартир разом зі своєю сім`єю колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не мають правового значення для вирішення даної справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: