Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 357/3432/18
Номер провадження 22-ц/824/2466/2019
Головуючий у суді першої інстанції Л.М. Кошель
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
28 лютого 2019 року місто Київ

Номер справи 357/3432/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Кошель Л.М., в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, о 12год. 01хв., повне рішення складено 09.10.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, мотивованим тим, що 18.10.2017 року відповідач взяв у нього у борг грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., що еквівалентно 3 846,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 01.04.2018 року. У зв'язку із невиконанням відповідачем своїх боргових зобов'язань просив суд стягнути з нього суму боргу та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2018 року задоволено позов ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_4 на корить ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 100 000, 00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов помилково висновку про те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 100 000, 00 грн., оскільки позивач надаючи пояснення у судовому засіданні зазначив, що договір позики між сторонами не укладався. Суд не взяв до уваги, що розписка була написана відповідачем як гарантія того, що торгові точки повернуть позивачу кошти, отримані від реалізації товару, відвантаженого торговим точкам відповідачем. Суд не врахував, що між сторонами не виникло відносин, які випливають із договору позики, оскільки сам договір позики не укладався, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для стягнення боргу. Надана позивачем розписка не відповідає вимогам ст. 1049 ЦК України, оскільки не містить ні умов отримання коштів, ні порядку їх повернення, ні дати отримання коштів, що підтверджує ту обставину, що кошти не передавалися.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_3 не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону. Своїм право на подачу відзиву не скористався. Будь - яких заяв чи клопотань на день розгляду справи до апеляційного суду від нього не надійшло.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв чи клопотань на день розгляду справи до апеляційного суду від нього не надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 06.02.2019 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про їх доведеність та обґрунтованість. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, згідно розписки від 18 жовтня 2017 року ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., що еквівалентно 3 846,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 01 квітня 2018 року.

В обумовлений у розписці строк, відповідач отримані в борг грошові кошти не повернув.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (як кредитора) свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.

На виконання наведених вище норм права, враховуючи правові висновки Верховного Суду України, з'ясувавши фактичні обставини справи відповідно до вимог ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції встановив справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, факт передачі відповідачу в позику грошових коштів, його зобов'язання повернути кошти, а тому законно й обґрунтовано задовольнив позов.

Колегія суддів вважає, що розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми й зобов'язання повернути отримані грошові кошти.

Доводи апеляційної скарги у тому, що розписка, власноручно написана відповідачем, не підтверджує обставин взяття грошових коштів саме у позику спростовуються зібраними у справі доказами. Відповідач не надав у розпорядження суду доказів про наявність між сторонами інших правовідносин. Суд першої інстанції надав належну оцінку посиланням відповідача на те, що вказана розписка була написана ним як гарантія того, що торгові точки повернуть позивачу кошти, отримані від реалізації товару, відвантаженого їм. Посилаючись на безгрошовість позики, відповідач правочин позики у судовому порядку не оспорив (стаття 1051 ЦК України).

Отже, самі по собі посилання ОСОБА_4 на зазначені вище обставини без надання жодних доказів на їх підтвердження не можуть слугувати підставою для відмови у позові.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Стороною відповідача не надано у розпорядження апеляційного суду доказів на спростування зазначених у рішенні суду обставин.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_4 зазначає, що не отримував грошові кошти від позивача, однак на підтвердження своїх заперечень належних та допустимих доказів суду не надав. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач брав участь у судових засіданнях під час розгляду справи судом першої інстанції, однак будь - яких зустрічних вимог щодо визнання розписки безгрошовою ОСОБА_4 не заявляв.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки такий висновок повністю узгоджується із встановленими судом обставинами справи, які повністю знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.

Суд вірно вирішив питання щодо розподілу судових витрат та з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України обґрунтовано стягнув з відповідача 1 000,00 грн. судового збору на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких взяв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та відхилив заперечення відповідача, дав їм вірну оцінку.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам позивача та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, судове рішення є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 28 лютого 2019 року, вступна і резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались через неявку учасників справи та їх представників в судове засідання 06 лютого 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна