Справа № 369/2097/19
Провадження № 2/369/2121/19
РІШЕННЯ

Іменем України

07.11.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Дубас Т.В.,

за участю секретаря - Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 20.11.2017 ОСОБА_2 та члени її сім`ї відповідно розписки взяли на себе зобов`язання збудувати господарську будівлю висотою, що не перевищує 2,5 м та довжиною -7 м із стоком дощової води у протилежний бік від межі з сусідами АДРЕСА_1 .

У вищезазначеній розписці вказано, що якщо вказані домовленості будуть порушені ОСОБА_2 та члени її сім`ї зобов`язуються по першій вимозі перенести забудову від межі згідно чинного законодавства.

Як зазначила позивач, весною 2018 року на її земельній ділянці був закладений сад з урахуванням умов розписки та ДБН-В.2.5-28-2006 «Природне і штучне освітлення». Проте, забудова відповідача створює тінь на ділянці, підвищену кількість опадів та згідно ст. 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) чинить перешкоди в користуванні її майном.

Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханнями не порушувати норми чинного законодавства при будівництві вищезазначеної господарської будівлі, проте останні були проігноровані.

16.11.2018 позивачем було отримано акт перевірки відділу Державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Боярської міської ради, відповідно до якого зазначено про факт здійснення будівництва з порушенням будівельних норм, а саме: власник будівлі побудував господарську будівлю розміром 4,4 м на 8,4 м та висотою 6.1 м на відстані 0.4 м від межі земельної ділянки, порушивши будівельні норми, а саме: п. 3.25* ДБН 360-92** щодо недотримання відстані від будівлі до сусідньої межі земельної ділянки. Також, влаштування даху над будівлею з великим нахилом, попри здійснення заходів щодо водовідведення атмосферних осадків з даху, не вирішить питання обвалу снігу та замокання території сусідньої земельної ділянки. Слід зазначити, що відповідно до розписки, ОСОБА_2 та члени її сім`ї взяли на себе зобов`язання збудувати господарську будівлю висотою 2,50 м та довжиною 7,00 м. Будівництво здійснювалось без оформлення дозвільної документації.

Позивач просила суд знести або провести перебудову самовільної забудови, що велась без оформлення будівельного паспорту з параметрами (довжина -8,4 м, ширина - 4,4 м та висота - 6,1 м, що знаходиться на відстані 0,4 м від межі земельної ділянки) побудованої на земельній ділянці у власності ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; судовий збір стягнути з відповідача на користь Спеціалізованого обласного будинку дитини м. Боярки.

В подальшому, позивач подала до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просила суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 , як власника земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , знести ту частину самовільної будівлі (розміри 4,40 м та висотою 6,10 м, що побудована на відстані 0,4 м від межі земельної ділянки про що проведено перевірку відділом Державного архітектурно-будівельного контролю від 14.11.2018), яка порушує будівельні норми п. 3.25* ДБН 360-92**, а саме щодо недотримання відстані від будівлі до сусідньої межі та порушення організації відведення атмосферних осадків з даху.

01.03.2019 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі.

Представником відповідача було подано відзив проти позову, відповідно до якого останній зазначив, що листом виконавчого комітету Боярської міської ради від 16.11.2018 «Щодо невідповідності будівництва» вказано про факт порушення законодавчих вимог у сфері містобудівної діяльності, при цьому здійснено посилання на акт перевірки від 14.11.2018 проведеної відділом Державного архітектурно-будівельного контролю.

У пред`явленому акту перевірки від 14.11.2018 не міститься жодної інформації про перевіряючих осіб, їх посаду, фах, чим поставлено під сумнів компетентність і повноваження перевіряючих, якими гараж названо будівлею, при цьому у нормативних документах будівлі розмежовуються по призначенню і гараж має окремий статус зі своїми дозволами для будівництва. Також, у акті взята до уваги і коментується розписка ОСОБА_2 , яка має ознаки правочину, але за змістом не має жодних юридичних наслідків щодо будівельних норм і предмету судового розгляду.

Крім того, представник відповідача зазначив, що наданими позивачем доказами не підтверджується порушення її прав у користуванні та розпорядженні майном, також відсутні висновки фахівців у галузі архітектури і будівництва, що побудований у 19809 році гараж на відстані 0,4 м від межі, суттєво суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, а тому потребує знесенню. Просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

10.07.2019 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

03.09.2019 позивач подала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

04.09.2019 представник відповідача подав до суду заяву за вх, 33213 з проханням розглядати справу у його відсутність, проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що позивач не надала доказів, що остання є власником житлового будинку за АДРЕСА_1 ; суду не надано припису органу державно-будівельного контролю про порушення вимог будівельного законодавства.

У зв`язку з неявкою сторін на підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 за кадастровим номером :01:034:5033 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та на якій знаходить житловий будинок за аналогічною адресою.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії акту перевірки відділу Державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Боярської міської ради, яка була здійснена на підставі заяви позивача, при здійсненні перевірки за адресою відповідача та в результаті замірів було зафіксовано факт здійснення будівництва з порушенням будівельних норм, а саме: власник будівлі побудував господарську будівлю розміром 4,4 м на 8,4 м та висотою 6.1 м на відстані 0.4 м від межі земельної ділянки, порушивши будівельні норми, а саме: п. 3.25* ДБН 360-92** щодо недотримання відстані від будівлі до сусідньої межі земельної ділянки. Також, влаштування даху над будівлею з великим нахилом, попри здійснення заходів щодо водовідведення атмосферних осадків з даху, не вирішить питання обвалу снігу та замокання території сусідньої земельної ділянки. Слід зазначити, що відповідно до розписки, ОСОБА_2 та члени її сім`ї взяли на себе зобов`язання збудувати господарську будівлю висотою 2,50 м та довжиною 7,00 м. Будівництво здійснювалось без оформлення дозвільної документації.

Позивач ОСОБА_1 , вважає що ОСОБА_2 здійснила самочинне будівництво, тим самим порушуючи її права та просить суд зобов`язати відповідача знести ту частину самовільної будівлі, яка порушує будівельні норми п. 3.25* ДБН 360-92**, а саме щодо недотримання відстані від будівлі до сусідньої межі та порушення організації відведення атмосферних осадків з даху.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

За змістом п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст. ст. 391, 396 ЦК України, ст. 103 Земельного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст. 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16 та постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року, провадження № 61-13282св18.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» [Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria] (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Аналіз наданих позивачем доказів не дає можливість дійти висновку про те, що відповідачем було здійснено самочинне будівництво, яке порушує права ОСОБА_1 , чинить шкоду її майну, погіршуючи стан її земельної ділянки, або створює незручності чи перешкоди в користуванні нею, зокрема, як вказано в позовній заяві створює тінь на земельній ділянці, підвищену кількість опадів у вигляді дощу та снігу.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того чи є вказані в акті перевірки відділом Державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Боярської міської ради порушення істотним порушенням будівельних норм і правил, та що неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами.

Доказів того, що відповідач відмовляється провести відповідну перебудову, як то передбачено ч.7 ст. 376 ЦК України позивачем до суду надано також не було.

Суд не приймає до уваги, наявну в матеріалах справи копію розписки від 20.11.2017, оскільки такий документ, враховуючи його правову природу, не може регулювати будівельні нормативи, що встановлюються виключно державними уповноваженими органами, і не може мати загальнообов`язковий характер як для третіх осіб, так і для осіб, які її підписали.

Отже, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, як то передбачено діючим законодавством.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, про неправомірність вимоги щодо стягнення судового збору на користь Спеціалізованого обласного будинку дитини м. Боярка, оскільки процесуальне законодавство не містить можливості стягнення судового збору на користь особи, яка не приймала участі у справі за бажанням сторони по справі.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16, 376 Цивільного кодексу України, керуючись постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 № 6, ст. ст. 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва - відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя: Дубас Т.В.