Справа № 183/8222/18
№ 2/183/1538/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 листопада 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
28 грудня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , в обґрунтування якого посилаються на те, що 26.04.2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір довічного утримання з ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та являється власником вказаної квартири, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.01.2005 року. Згідно умов даного договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у рівних частках (по 1/2 ) зазначену вище квартиру із обов`язковою умовою забезпечення її житлом, збереженням права безоплатного пожиттєвого проживання в даній оселі.
Раніше, тобто 19.02.2015 року, ОСОБА_1 , на прохання онука - ОСОБА_4 , зареєструвала його у своїй оселі, якою володіла. Однак, з моменту реєстрації по теперішній час відповідач у зазначеній квартирі не мешкає, що підтверджується відповідним актом. Жодних домовленостей щодо користування житлом або збереження прав відповідача на користування житлом між сторонами не було. Таким чином, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у квартирі позивачів, в такий спосіб фактично позивачі позбавлені можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 391, 405 ЦК України, позивачі просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 28 серпня 2019 року відкрите провадження у справі. За результатами підготовчого розгляду відповідною ухвалою суду від 13 листопада 2019 року призначено судовий розгляд справи по суті.
Представник позивачів - адвокат Берест О.М. в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позов підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи.
У своєму відзиві на позов (а.с.51-54) відповідач позов не визнав, оскільки вважає, що його бабуся ОСОБА_1 не розуміє значення дій, що чинить її представник ОСОБА_6 , від її іменні. Так, відповідач вказує, що з поважних причин, за погодженням власника квартири, тимчасово змінив місце проживання, виїхавши в іншу країну на заробітки. У відповідача п`ятеро неповнолітніх дітей, на утримання яких він змушений нести витрати. Не зважаючи на те, що він проживає окремо, він постійно турбується про свою бабусю та несе витрати по утриманню квартири, передає позивачу кошти. Власного або іншого житла для проживання та реєстрації він немає, в свою чергу, позивач не довів, що відповідач покинув житлове приміщення без поважних причин, а тому просив відмовити у задоволенні позову.
В судове засідання відповідач не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України, причина неявки не відома, тому суд, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, відповідно до вимог ст.. 280 ЦПК України.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
26 квітня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 уклали договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №444. Зі змісту даного договору вбачається, що ОСОБА_1 передала у власність в рівних частках, тобто по Ѕ частці кожному із подружжя: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , належну їй на праві особистої власності житлову квартиру АДРЕСА_1 , а подружжя ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зобов`язалися надавати ОСОБА_1 довічне матеріальне утримання (а.с.6-7).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.18), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.27) у зазначеній квартирі зареєстрованим значиться відповідач по справі - ОСОБА_4 , 1977 року народження, який в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являється членом сім`ї власника ОСОБА_1 , та був зареєстрований у будинку зі згоди позивача.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Так, суду подано акт від 19 грудня 2018 року, складений головою правління ОСББ «Гетьманська-43», за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований, але не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , з 2015 року по теперішній час. За даною адресою одноосібно зареєстрована та проживає ОСОБА_1 (а.с.19).
Крім того, представником позивачів подано до суду копію листа Департаменту соціального захисту населення від 08.10.2019 року, який направлявся ОСОБА_4 (а.с.85-86), з якого вбачається, що 04.10.2019 спеціалістами, фахівцями управління надання соціальних послуг м. Новомосковська було проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 в результаті чого було встановлено, що остання мешкає одна в квартирі, умови її проживання задовільні, допомогу по господарству надають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з якими вона 26.04.2018 року уклала договір довічного утримання. Зі слів ОСОБА_1 , її онук зареєстрований в її квартирі але мешкає за кордоном, ніякої підтримки не надає, не приймає участі у її догляді, навіть не спілкується.
В матеріалах справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.83), згідно якої ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В свою чергу, відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачами у позові.
Як зазначають у своєму позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , наявність реєстрації відповідача у належній їм на праві власності квартирі, заважає їм вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів, з моменту отримання ним копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.