ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1189/17 Номер провадження 22-ц/814/602/19Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Радько О.М.

за участю: представника позивача за первісним позовом - адв. Ульянової Ю.А.

відповідача за первісним позовом ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача за первісним позовом - адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 грудня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди

та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до місцевого суду з даним позовом, уточненим в ході судового розгляду, до відповідача, посилаючись на те, що з 2012 року він зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1, яка була придбана у період його шлюбу з ОСОБА_3 та саме вона зазначена в правовстановлюючих документах як власник даної квартири, хоча більшу частину коштів на придбання надав саме він, ОСОБА_4

Зазначає, що 08 травня 2015 року шлюб між сторонами по справі було розірвано, однак він продовжував проживати у зазначеній квартирі, проте 09.02.2017 року ОСОБА_3 не впустила його у квартиру, заявивши, що квартира належить їй особисто. На наступний день ситуація повторилась, він не зміг потрапити до квартири, у зв'язку із чим був вимушений викликати поліцію.

Внаслідок зазначених дій ОСОБА_3 він був вимушений винаймати тимчасове житло і сплачувати кошти за його оренду. Окрім того, вважає, що такими діями йому було завдано також моральної шкоди.

З урахуванням наведеного прохав: вселити ОСОБА_4, 1981 р.н., місце реєстрації АДРЕСА_1, податковий номер НОМЕР_1, до квартири АДРЕСА_1 стягнути з ОСОБА_3, 1976 р.н., місце реєстрації АДРЕСА_1, податковий номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_4, 1981 р.н., місце реєстрації АДРЕСА_1, податковий номер НОМЕР_1, збитки в розмірі 42240,00 грн. за період з 10.02.2017 року по 31.12.2017 року, а також моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.; вирішити питання судових витрат (т.1, а.с.2-4, 117-118).

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди, задоволено частково.

Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 збитки в сумі 12880,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в повернення сплаченого судового збору 1280,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.1, а.с.29).

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2017 року залишено без змін (т.1, 56-58).

27.07.2017 року ОСОБА_3 було подано заяву про перегляд заочного рішення місцевого суду (т.1, а.с.67, 84-85).

Також, у липні 2017 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_4, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є власником спірної квартири, у якій зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_4, шлюб з яким розірвано 08.05.2015 року. Наявність реєстрації відповідача у її квартирі створює їй перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона вимушена сплачував вартість комунальних послуг, з урахуванням факту реєстрації відповідача в квартирі. Також, їй створюються перешкоди в отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід і кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Окрім того, у разі відчуження квартири вона буде зобов'язана повідомити покупців про вказаний факт, що може стати перешкодою для відчуження її власності. Також, зазначає, що між нею та ОСОБА_4, не укладалось жодних угод (т.1, а.с.141-142).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди, залишено без задоволення.

Судові витрати покладено на позивача.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, рнокпп НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, рнокпп НОМЕР_2, у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, рнокпп НОМЕР_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, рнокпп НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, рнокпп НОМЕР_2 судові витрати в сумі 640,00 грн.

Вказане рішення оскаржив позивач за первісним позовом ОСОБА_4, представник якого у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі, а саме: вселити ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 збитки в розмірі 42240,00 грн., а також моральну шкоду в сумі 10000,00грн., а в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що місцевим судом при розгляді даної справи було порушено норми процесуального права, зокрема, щодо належного дослідження доказів у справі. Також, безпідставно, на думку апелянта, було прийнято до розгляду заяву про перегляд заочного рішення та без наявності на те законних підстав скасовано рішення суду, що набрало законної сили.

Вказує, що припинення сімейних відносин ОСОБА_4 з власником житла - ОСОБА_3 не позбавило його права користування займаним приміщенням. Окрім того, апелянт разом з ОСОБА_3 продовжував проживати разом протягом двох років після розірвання шлюбу та матеріально забезпечував сім'ю.

Зазначає, що до даних правовідносин необхідно застосовувати положення ст. 405 ЦК України, а не норми ст.ст.71,72 ЖК УРСР, на які посилався місцевий суд при ухваленні оскаржуваного рішення.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом доводи апеляційної скарги підтримала та прохала її задовольнити.

Відповідача за первісним позовом апеляційну скаргу не визнала та прохала її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно актового запису №77, вчиненого Відділом ДРАЦС по м. Черкаси Черкаського МУЮ, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 одружились 02.02.2012 року.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.05.2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Шлюб, взятий ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 02.02.2012 року у ВДРАЦС по м. Черкаси Черкаського МУЮ, актовий запис №77, розірвано.

Визначено місце проживання дитини - доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 з матір'ю, ОСОБА_3.

Після розірвання шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_3 - ОСОБА_3 (т.1, а.с.148).

28 березня 2012 року між ПАТ «Автокразбанк» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., право власності зареєстровано 25.09.2012 року, згідно витягу про державну реєстрацію прав №35615699 ( т.1, а.с.146-147).

У вказаному договорі зазначено, що придбаний об'єкт нерухомості не буде являтись предметом спільної сумісної власності, оскільки придбавається за кошти, які належать покупцю особисто, що підтверджується спільною заявою подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (п.8 Договору).

Також, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 09.06.2017 року №89179137, власником спірної квартири є саме ОСОБА_3 (т.1, а.с.31).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_4 не було доведено правових підстав для проживання в спірній квартирі, а також неправомірності дій ОСОБА_3 та існування причинно-наслідкового зв'язку між її діями та наслідками у виді витрат на оплату житла, а тому вимоги ОСОБА_4 про вселення та стягнення збитків задоволенню не підлягають. При цьому, оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від наведених вище вимог, то також підлягає відхиленню.

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами по справі припинені та спільне господарство не ведеться з 2015 року, при цьому між ними не досягнуто домовленості щодо проживання ОСОБА_4 в належній ОСОБА_3 квартирі, а тому наявні правові підстави для захисту права власності позивача по зустрічному позову на належне їй майно шляхом усунення перешкод у вільному володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_3 спірною квартирою.

Такі висновки в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається зі змісту ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За нормою ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2012 рокуналежить квартира АДРЕСА_1 що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав №35615699від 25.09.2012 року.

При цьому, як зазначено вище, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.05.2015 року, а матеріали справи не містять доказів про подальше спільне ведення господарства (підтримання сімейних відносин) ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 з моменту постановлення рішення суду від 08.05.2015 року про розірвання шлюбу, не є членом сім'ї ОСОБА_3, не веде з нею спільне господарство, та, оскільки він зареєстрований у належній позивачу квартирі АДРЕСА_1 то ОСОБА_3 наділена правом вимоги усунення порушень свого права власності, зокрема, і шляхом визнання ОСОБА_4, який не є членом її сім'ї, таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

При цьому, як убачається з показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, допитаних в судовому засіданні у суді першої інстанції, ОСОБА_4 в період перебування ОСОБА_3 на відпочинку, виїхав з квартири добровільно, забравши із собою речі та деяку побутову техніку.

Також, згідно Довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку №63 від 11.07.2017 року, виданої ОСББ «Дніпровське», власником спірної квартири є ОСОБА_3 та в ній зареєстровані 4 особи: ОСОБА_3 (власник, проживає), ОСОБА_8 (син, проживає), ОСОБА_6 (дочка, проживає), ОСОБА_4 (колишній чоловік, не проживає) (т.1, а.с.145).

Окрім того, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що ОСОБА_4 здійснювалось утримання спірної квартири, сплачувались комунальні платежі за її обслуговування, і т. ін.

Відтак, з наведеного вбачається та достовірно встановлено матеріалами справи, що ОСОБА_4 з лютого 2017 року, у спірній квартирі як член сім'ї позивача не проживає, а тому суд першої інтанції правомірно не застосував до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України, оскільки за встановлених фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України, тобто шляхом вимоги власника майна на усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

За змістом ч.ч.3,4 т.156 Житлового кодексу УРСР, члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача за зустрічним позовом, не проживає у спірному житлі та не веде з ОСОБА_3 спільне господарство, то він не має права користування житлом, яке знаходиться у власності позивача за зустрічним позовом.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Окрім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, на підтвердження неправомірності дій ОСОБА_3 та не доводять законності проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі без згоди на те власника майна чи належним чином укладеної угоди про користування майном.

Відтак, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що, оскільки ОСОБА_4 не доведено, на підставі належних та допустимих доказів, правомірності свого для проживання в квартирі АДРЕСА_1 а також неправомірності дій ОСОБА_3 та існування причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача за первісним позовом та наслідками у виді витрат на оплату житла, то вимоги ОСОБА_4 про вселення, стягнення збитків та моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про порушення місцевим судом процесуальних норм, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки наведене в жодній мірі не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення зустрічного позову та про відмову в первісному.

При цьому, посилання апелянта на безпідставність прийняття місцевим судом заяви про перегляд заочного рішення та його подальше скасування, після апеляційного перегляду вказаного заочного рішення, є необґрунтованим за відсутності законодавчої чи нормативної заборони на вчинення відповідних дій.

Твердження апелянта сто воно того, що припинення сімейних відносин ОСОБА_4 з власником житла - ОСОБА_3 не позбавило його права користування займаним приміщенням, оскільки вони продовжували проживати разом протягом двох років після розірвання шлюбу, не спростовує правильних висновків суду першої інстанції та критично оцінюється колегією суддів, оскільки право власника майна на його володіння, розпорядження та користування є абсолютним та може бути захищене шляхом звернення до суду з позовом в будь-який момент (в межах строку позовної давності) коли такий власник виявив його порушення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоди із судовими рішеннями без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та про відмову в первісних.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача за первісним позовом - адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни, - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 грудня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ С.М. Бондаревська

О.Ю. Кузнєцова