Справа №483/1752/18
Провадження № 22-ц/812/222/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 листопада 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

без участі осіб, які повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Державної казначейської служби України

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2018 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Казанлі Л.І., дата складання повного тексту невідома, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - головне управління Пенсійного фонду України Миколаївської області, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України закону, визнаного неконституційним,-

В С Т А Н О В И В

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України закону, визнаного неконституційним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що з грудня 2013 року вона, як суддя у відставці отримує в Очаківському об`єднаному управлінні пенсійного фонду України Миколаївської області щомісячне грошове утримання.

Зазначає, що відповідно до положень абзацу 1 підпункту 169.2.19 пункту 164.2 статі 164 Податкового кодексу України зазначений орган Пенсійного Фонду України, як податковий агент, утримував з її щомісячного довічного утримання протягом жовтня 2016 року по лютий 2018 року податок з доходів фізичних осіб.

Вказує, що рішенням Конституційного суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 у справі про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання вказані положення Податкового кодексу України визнані неконституційні. Посилається на те, що оподаткування пенсій та щомісячного грошового утримання визнано порушенням її конституційних прав та є дискримінаційним втручанням у її майнові права.

Враховуючи вищенаведене, просила стягнути на її користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень 96286, 54 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною радою України закону визнаного неконституційним.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень 96 286 гривень 54 копійки в рахунок майнової шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною радою України закону, визнаного неконституційним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 січня 2019 року відкрито провадження за даною апеляційною скаргою.

29 січня 2019 року від представника Державної казначейської служби України Самарської Т.А. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року клопотання ДКСУ у м. Миколаєві задоволено, апеляційне провадження по справі зупинене до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи №686/6775/18 (провадження №61-42631св18).

Наступною ухвалою цього ж суду від 23 вересня 2019 року провадження у справі поновлено, у зв`язку із усуненням обставин, якими було зумовлено його зупинення.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суд від 25 жовтня 2019 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області - Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області.

Правом на подачу відзиву учасники справи не скористалися.

ОСОБА_1 , Державна казначейська служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - головне управління Пенсійного фонду України Миколаївської області у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки Очаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області № 5482/08 від 17 вересня 2018 року з щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 відрахованого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 96286, 54 грн.

Внаслідок прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, яким пункт 164.2 статті 164 Податкового Кодексу України доповнено новим підпунктом 164.2.19, з довічного грошового утримання позивача як пенсійної виплати, що перевищує встановлений цим законом розмір, розпочато утримання відповідних податків.

У подальшому рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати, - визнані неконституційними, та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Вважаючи, що прийняттям Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» права суддів у відставці були звужені та порушені, позивач просила відшкодувати на її користь майнову шкоду у вигляді утриманих з її довічного грошового утримання податків на загальну суму 96286,54 грн. за період, з часу прийняття відповідних положень наведеного Закону та до визнання їх неконституційними за рішенням Конституційного Суду.

Звертаючись до суду за захистом порушеного права, ОСОБА_1 вказала, що їй заподіяно матеріальну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, у виді утримання податку з доходів фізичних осіб з довічного грошового утримання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позов є обґрунтованим, а правовідносини регулюються нормами Конституції України та Цивільного кодексу України.

Проте повністю погодитись з висновками суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст.225 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом ст.19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; (п.7 ч.1 ст. 4 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом п.2 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, закріплено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 січня 2012 року).

У преамбулі Закону № 2862-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону № 2862-XII передбачалося, що професійні судді та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання обрання (призначення) суддів регулювалося статтею 9 Закону № 2862-XII, у частинах другій та третій якої зазначалося, що судді судів загальної юрисдикції обираються Верховною Радою України безстроково. Судді, які вперше пройшли конкурсний відбір, призначаються на посаду судді строком на п`ять років Президентом України. Порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України визначається Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України».

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів регулювалося главою VIII Закону № 2862-XII.

Відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів) Закону № 2862-XII суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Згідно із Законом № 107-VI внесені зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

З урахуванням змін, внесених Законом № 107-VI, частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII викладено у новій редакції, а саме: суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано неконституційними зміни, внесені до ст. 44 Закону № 2862-XII Законом № 107-VI.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави в особі Державної казначейської служби України майнової шкоди у сумі 96286, 54 грн., завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування її щомісячного довічного грошового утримання з підстав, передбачених ст.1175 ЦК України.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 4 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. ст. 19, 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377).

З огляду на вказане колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - головне управління Пенсійного фонду України Миколаївської області, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України закону, визнаного неконституційним- закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

___________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.