справа №619/2829/18
провадження №2/619/100/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді- Остропілець Є.Р.,

при секретарі - Жорняк А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву позовом позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна «Про визнання незаконним договорів іпотеки та скасування державної реєстрації»,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Дергачівського районного суду Харківської області суду із позовом, у якому просили суд визнати незаконними договори іпотеки від 01 листопада 2013 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із ОСОБА_2, також просили суд скасувати реєстрацію від 16 лютого 2016 року домоволодіння АДРЕСА_1 на ОСОБА_5.

В обгрунтування позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що спірні договори іпотеки укладені шляхом обману з боку ОСОБА_5. Позивачі посилаються на те, що скориставшись скрутним матеріальним становищем, ОСОБА_3 разом із приватним нотаріусом вступили у змову та зобов'язали їх підписати договори іпотеки, а згодом без їх участі здійснили перереєстрацію права власності на домоволодіння на ОСОБА_5.

В ході розгляду справи позивач ОСОБА_2 посилалася також на те, що вона не розуміє українську мову, має вади слуху, під час укладення спірного договору іпотеки не розуміла наслідків вчиненої угоди і не мала наміру позбуватися належного їй майна.

Співвідповідачі вказують, що оскільки після укладення спірних договорів іпотеки вони позбулися належного майна, не набули ніяких прав на раніше нерухоме майно, хоча ОСОБА_6 обіцяв придбати для їх родини новий будинок, вважають, що договори іпотеки є незаконними як такі, що укладені під впливом обману. Так як внаслідок укладення оскаржуваних договорів іпотеки у 2016 році право власності на домоволодіння було зареєстровано на ОСОБА_5 просили суд скасувати реєстрацію.

У судовому засіданні 29.08.2018 судом долучено до матеріалів справи відзив відповідача, за заявою позивача ОСОБА_2 допущено перекладача.

Позивач ОСОБА_2, та її представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представники відповідача ОСОБА_9, ОСОБА_10 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість вимог позивачів, просили у його задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева О.О. у судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, надала суду письмові пояснення, у яких зазначила, що 01 листопада 2013 року в забезпечення виконання основного зобов'язання, а саме договорів позики, співпозивачі передали за окремими договорами іпотеки (реєстрові номери 1764, 1757) в іпотеку ОСОБА_3 належні частки домоволодіння, що у повній мірі відповідає вимогам діючого законодавства на час їх укладення.

У своїх поясненнях з приводу заявлених вимог приватний нотаріус Вахрушева О.О. пояснила, що нею було виконано обов'язкову частину нотаріальних дій, що полягали у з'ясуванні намірів та волевиявлення сторін, було роз'яснено умови та наслідки укладеного правочину. У зв'язку із невиконанням іпотекодавцями письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язання за договорами позики, вимога іпотекодержателя задоволена за рахунок предмету іпотеки. Додатково третьою особою зазначено, що будь-які підстави для відмови в державній реєстрації прав іпотекодержателя були відсутні, у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивачів, представників позивача ОСОБА_2, представників відповідача, показання свідка ОСОБА_11, дослідивши матеріали справи, докази, надані в обгрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що 01 листопада 2013 року між ОСОБА_5 (позикодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_1 (позичальник), з іншої сторони, було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстровий номер № 1761.

Відповідно до умов цього договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти на суму 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень, що на момент укладення договору позики за згодою сторін складає еквівалент 19500 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот) доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві грошові кошти не пізніше 01 листопада 2014 року у порядку та строки, що передбачені умовами договору.

Згідно пункту 13 даного договору сторони, діючи свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, бажаючи реального настання правових наслідків, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства уклали договір у двох примірниках. Позичальнику видано нотаріально посвідчену копію, яка може бути використана будь-де, як достатній доказ факту його укладення та певних його умов.

01 листопада 2013 року з метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у іпотекодавця (ОСОБА_1.) за договором позики, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, 01 листопада 2013 року, посвідченого ПН ХМНО Вахрушевою О.О. за реєстром № 1761, іпотекодавець (ОСОБА_1.) передає в іпотеку іпотекодержателю (ОСОБА_3) наступне нерухоме майно: 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 8 договору іпотекодержателю передаються правовстановлюючі документи та технічна документація на предмет іпотеки. Згідно пункту 10 договору іпотеки іпотеко держатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем сплати боргу будь-якого з поточних повернень більш ніж на п'ять днів за договором позики, в забезпечення якого укладається цей договір.

Пунктом 13 договору іпотеки визначено можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: набуття права власності на предмет іпотеки іпотеко держателем; продаж предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі - продажу. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя належить іпотекодержателю.

В пунктах 22 та 23 договору іпотеки сторони підтверджують, що в момент укладення цього договору вони усвідомлюють значення своїх дій, не помиляються щодо обставин, при укладанні договору відсутній будь-який обман, діють з бажанням реального настання правових наслідків, а договір цілком відповідає вільному волевиявленню іпотекодавця та іпотекодержателя.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.02.2016 року № 53657571, 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки, реєстровий номер № 1764, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О., дата державної реєстрації - 16.02.2016 року.

Судом також встановлено, що 01 листопада 2013 року між ОСОБА_5 (позикодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_2 (позичальник), з іншої сторони, було укладено договір позики Відповідно до умов цього договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти на суму 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень, що на момент укладення договору позики за згодою сторін складає еквівалент 19500 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот) доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві грошові кошти не пізніше 01 листопада 2014 року у порядку та строки, що передбачені умовами договору.

Згідно пункту 11 даного договору сторони, діючи свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, бажаючи реального настання правових наслідків, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи без впливу обману, уклали договір у двох примірниках, один з яких виданий позичальнику.

01 листопада 2013 року з метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у іпотекодавця (ОСОБА_2) за договором позики, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, 01 листопада 2013 року, іпотекодавець (ОСОБА_2) передає в іпотеку іпотекодержателю (ОСОБА_3) наступне нерухоме майно: 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки).

Відповідно до пункту 8 договору іпотекодержателю передаються правовстановлюючі документи та технічна документація на предмет іпотеки. Згідно пункту 10 договору іпотеки іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем сплати боргу будь-якого з поточних повернень більш ніж на п'ять днів за договором позики, в забезпечення якого укладається цей договір.

Пунктом 13 договору іпотеки визначено можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем; продаж предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі - продажу. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя належить іпотекодержателю.

В пунктах 22 та 23 договору іпотеки сторони підтверджують, що в момент укладення цього договору вони усвідомлюють значення своїх дій, не помиляються щодо обставин, при укладанні договору відсутній будь-який обман, діють з бажанням реального настання правових наслідків, а договір цілком відповідає вільному волевиявленню іпотекодавця та іпотекодержателя. Сторони підтверджують, що вони володіють українською мовою.

25.04.2014 року між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2013 року у зв'язку із збільшенням суми основного зобов'язання.

Так, відповідно до пункту 1 договору від 25.04.2014 року про внесення змін до договору від 01.11.2013 року позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в натурі на суму 390 000 (триста дев'яносто тисяч) гривень, що на момент укладення договору позики за згодою сторін складає еквівалент 32500 (тридцять дві тисячі п'ятсот) доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму позики не пізніше 01 листопада 2014 року у порядку та строки, передбачені умовами договору.

25.04.2014 року між ОСОБА_3 (іпотекодержателем) та ОСОБА_2 (іпотекодавцем) було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 01 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О., реєстровий номер 1757.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.02.2016 року № 53657571, 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки від 01.11.2013 року, реєстровий номер № 1757, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О., дата державної реєстрації - 16.02.2016 року.

Посилаючись на обставини, викладені у позові, та додатково наведені в ході розгляду справи, позивачі просили суд визнати незаконними укладені договори іпотеки.

Відповідач та третя особа, посилаючись на невірно обраний спосіб захисту порушеного права, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суд виходить з наступного:

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, оскільки відповідач не визнає право позивачів на відповідне нерухоме майно, а обраний позивачами спосіб захисту спрямований на поновлення прав останніх. Тобто суд повинен надати оцінку доводам позивачів щодо дотримання вимог закону при укладенні оспорюваних договорів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Згідно статті 18 цього Закону іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Питання нотаріального посвідчення правочину врегульовано нормами ст. 209 ЦК України, частина 3 якої передбачає, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Як встановлено судом, спірні договори іпотеки підписані позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що ними визнається, та посвідчені нотаріусом, який зобов'язаний до укладання цивільно-правових угод з'ясувати волевиявлення сторін, роз'яснити сторонам вид правочину, його умови та правові наслідки укладання.

У своїх поясненнях з приводу заявлених вимог приватний нотаріус Вахрушева О.О. пояснила, що нею було виконано обов'язкову частину нотаріальних дій, що полягали у з'ясуванні намірів та волевиявлення сторін, було роз'яснено умови та наслідки укладеного правочину.

Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як встановлено у судовому засіданні до укладення оспорюваних правочинів позивачів ніхто не примушував, до нотаріуса

звернулися добровільно.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Оспорювані договори іпотеки були підписані усіма сторонами. Тобто за правилом частини 1 статті 638 ЦК України є укладеними, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Відповідно до положень ч. б статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на такі положення закону, доводи позивачів та представників позивача ОСОБА_2 стосовно того, що відсутність волевиявлення на передачу в іпотеку належного майна ОСОБА_3 підтверджується матеріалами справи, не є належними та допустимими доказами в розумінні процесуального закону.

Зазначене дає суду підстави вважати, що дії позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1, направлені на передачу в іпотеку належних їм часток домоволодіння ОСОБА_3, були добровільним волевиявленням.

При цьому суд враховує, що ст. 203 ЦК України, насамперед, встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст. ст. 218 - 235 ЦК України, і такі підстави також повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

Зі змісту позовної заяви та наданих пояснень у судовому засіданні вбачається, що позивачі, звертаючись до суду з вказаним позовом, просили визнати незаконними договори іпотеки з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. В ході надання пояснень позивачі посилалися на те, що з боку ОСОБА_3 мав місце обман.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачами не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність умислу щодо введення їх в оману з боку відповідача при укладанні правочинів, що є їх процесуальним обов'язком.

Доводи позивачів про введення їх в оману відповідачем під час укладання оспорюваних договорів спростовуються змістом вказаних договорів та не узгоджуються з матеріалами справи.

Крім того, надаючи оцінку доводам позивачів щодо введення їх в оману під час укладення договорів іпотеки, суд приймає до уваги, що договори іпотеки були укладені у якості забезпечення виконання грошових зобов'язань позивачів перед відповідачем. У судовому засіданні позивачі не заперечували факту наявності грошових зобов'язань перед відповідачем, доказів визнання недійсними чи припиненими основних зобов'язань за договорами позики суду не надано. В ході розгляду справи позивачами особисто повідомлялося, що після виникнення грошових зобов'язань перед відповідачем, предмет іпотеки був виставлений на продаж саме з метою повернення позики відповідачу.

Судом також не можуть бути прийняті доводи позивачів, що відповідач взяв на себе обов'язок забезпечити позивачів іншим нерухомим майном, оскільки у оспорюваних договорах не було передбачено такого обов'язку. Не надано позивачами і інших доказів, які б підтверджували наведені доводи.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 пояснила суду, що підписуючи оспорюваний договір іпотеки, вона не розуміла обставин, які мають істотне значення, а саме не розуміла, що внаслідок підписання такої угоди може позбутися власного майна. Надаючи оцінку цим доводам позивача ОСОБА_2 суд виходить з того, що підстави подання позовів про вчинення договору внаслідок помилки, а також водночас під впливом обману та у зв'язку з тяжкими обставинами, передбачені статтями 229, 230 та 233 ЦК України є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Враховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про оспорювання правочину повинен був довести суду на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Таких доказів суду надано не було.

Надаючи оцінку доводам позивачів, суд приймає до уваги той факт, що у 2016 році позивачі самостійно знялися з реєстрації за адресою знаходження спірного домоволодіння та виїхали, що було особисто підтверджено у судовому засіданні.

Доводи про те, що ОСОБА_2 не володіє українською мовою та це впливає на правомірність укладеного правочину є необгрунтованими.

Довідка, на яку вказують представники позивача ОСОБА_2 на обґрунтування своїх доводів, свідчить лише про те, що ОСОБА_2 не вивчала українську мову до 1982 року. Крім того, суд бере до уваги, що матеріали справи містять письмові документи, що складені українською мовою та містять підпис ОСОБА_2 без будь-яких зауважень та застережень.

Не є належно доведеними і посилання позивача ОСОБА_2 на вади слуху як підставу для захисту порушеного права.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Навчання ОСОБА_2 у школі - інтернаті для слабочуючих дітей та наявність у ОСОБА_2 З групи інвалідності зі слуху само по собі не є підставою для визнання недійсними укладених правочинів. Позивачем ОСОБА_2 не надано належних доказів щодо нездатності станом на листопад 2013 року сприймати, чути розмовну мову тощо.

Крім того, відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5 (у редакції, чинній на час укладення правочину) якщо глуха, німа або глухоніма фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, письменна, вона має прочитати документ і підписати його.

Якщо така особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписати документ, то при вчиненні нотаріальної дії обов'язково повинна бути присутня особа (сурдоперекладач), яка володіє технікою спілкування з глухою, німою або глухонімою особою і може підтвердити своїм підписом, що зміст правочину, заяви чи іншого документа відповідає волевиявленню та дійсним намірам учасника нотаріальної дії.

Тобто, діючим законодавством передбачена обов'язкова присутність сурдоперекладача у випадку, коли особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписати документ.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, зважаючи на те, що перед його підписанням оспорюваних правочинів позивачі мали можливість ознайомитись із текстом та умовами договору, не спростовані пояснення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О.О. про те, що при укладенні оспорюваних договорів іпотеки позивачі були обізнані з умовами договору, нотаріусом було роз'яснено сторонам вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину та вони підтверджували, що розуміють значення та правові наслідки укладених договорів, правочини відповідали їх дійсним намірам і не пов'язані із збігом тяжких обставин.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 цього Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених .статтею 12 цього Закону.

Так, сторони в договорах іпотеки передбачили як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права продати предмет іпотеки.

Відповідно до статті 37 цього закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Зі змісту позовної заяви не вбачаються підстави, за яких позивачі просять суд скасувати реєстрацію права власності на відповідача. Самостійних підстав скасування державної реєстрації позивачами ані у позові, ані у судовому засіданні не зазначено. Представник позивача ОСОБА_2 зазначив, що вимога про скасування державної реєстрації є похідною від вимоги про оспорювання договорів іпотеки.

З урахуванням положень статті 13 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд не вправі розглядати вимогу про скасування державної реєстрації з інших - не заявлених позивачами підстав.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За і таких обставин суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому відсутні підстави як для задоволення позовних вимог в частині оспорювання договорів іпотеки, так і для скасування державної реєстрації. А, отже, відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд погоджується з тим, що перебіг строку позовної давності за заявленими вимогами починається саме з моменту укладення оспорюваних договорів іпотеки, тобто позивачами пропущено строк позовної давності, враховуючи, що позов пред'явлено до суду 18.07.2018 року, а оспорювані правочини укладені 01.11.2013 року.

Однак, враховуючи, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню, підстав для застосування строку позовної давності немає.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір на користь позивачів з відповідача не стягується.

Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 202, 203, 230, Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 7, 33, 37 закону України «Про іпотеку» суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна «Про визнання незаконним договорів іпотеки та скасування державної реєстрації»- відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 30 липня 2018 року у вигляді накладення арешту на домоволодіння, розташованого за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт.Мала Данилівка, вул.Гриценка, буд.5 та заборони відчужувати будь-яким чином вказаний будинок з надвірними будівлями, надавати довідки на відчуження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було поставлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлений 28 лютого 2019 року.

Суддя Є. Р. Остропілець