КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1845/19 Доповідач у ІІ інст. Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

у грудні 2017 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння та просила суд постановити рішення, яким витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів легковий автомобіль марки "Toyota", модель "Avensis", 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, який був власником легкового автомобіля марки "Toyota", модель "Avensis", 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Після смерті ОСОБА_6 позивач на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2015, виданого державним нотаріусом Чотирнадцятої КДНК Ястремською Ж.В., прийняла у спадщину вказаний легковий автомобіль.

На момент смерті ОСОБА_6 вказаний автомобіль знаходився у ОСОБА_2, який на підставі усної домовленості із померлим безоплатно користувався зазначеним автомобілем.

На разі відповідач ОСОБА_2 відмовляється повернути легковий автомобіль марки "Toyota", модель "Avensis", 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, позивачу, посилаючись на існування усної домовленості із попереднім власником про придбання вказаного автомобіль.

Однак, позивачу відомо, що автомобіль був переданий ОСОБА_6 ОСОБА_2 у тимчасове користування, у зв'язку з чим між сторонами не було оформлено ні довіреностей, ні жодних інших угод щодо розпорядження спірним автомобілем.

У зв'язку з викладеним, позивач була вимушена звернутись до Подільського УП ГУНП у м.Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до ЄДРДР під №0002487 за кваліфікацією ч.1 ст.289 КК України.

Допитаний досудовим слідством у якості свідка ОСОБА_2 показав, що автомобіль придбав за усною домовленістю у ОСОБА_6, без оформлення договору купівлі-продажу. Також повідомив, що на даний час автомобіль знаходиться у його власності та перебуває у несправному стані на території приватного будинку АДРЕСА_1, який належить матері ОСОБА_2 - ОСОБА_5

Станом на сьогоднішній день відповідачі на вимоги позивача відмовляються повертати спірний автомобіль, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року позов задоволено. Витребувано з володіння ОСОБА_2, ОСОБА_5 автомобіль марки "Toyota", модель "Avensis", 2005 року випуску, № НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4. Стягнуто солідарно на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2, ОСОБА_5 сплачений судовий збір у сумі 2700,00 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 16 200,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що відповідач відкрито та безперервно користувався спірним автомобілем з жовтня 2011 року. Поява претензій щодо автомобіля пояснюється гострим конфліктом між позивачем та батьком дружини відповідача, який виник у ході спору щодо частки померлого ОСОБА_6 у статутному капіталі сільськогосподарського товариства «РІД». Крім того, вказує, що судом першої інстанції не враховано положення ч. 1 ст. 334 ЦК України, відповідно до яких право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 208 ЦК України, правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України, вчиняється у письмовій формі. ЦК України не вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення чи/та державної реєстрації договору купівлі-продажу транспортного засобу, що укладається між фізичними особами, він також не встановлює способу оформлення такого правочину. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що позивач мала б довести в суді належними та допустимими доказами відсутність факту здійснення правочину - договору купівлі-продажу спірного автомобіля, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6, але такого процесуального обов'язку не виконала. Представник відповідача також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, допущені у зв'язку з розглядом справи за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання. Також вважає необґрунтованим стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 16200 грн.

В порядку ст. 360 ЦПК України, позивач ОСОБА_4 направила відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з аргументацією та доводами, викладеними в ній. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зазначає, що відповідачем не було доведено у суді першої інстанції факту укладення між ним та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу спірного автомобіля та переходу до нього права власності на цей автомобіль, в той час як її право власності підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 27.04.2015 року. Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у апелянта відсутні будь-які правові підстави для утримання у себе спірного автомобіля.

В судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги представник відповідача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Окремо подав суду заяву про стягнення судових витрат по справі.

Позивач ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін і також подали заяву про стягнення судових витрат.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась. Апеляційним судом вжито заходи щодо повідомлення відповідача про час, день та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб - учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача - ОСОБА_6

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, а саме: легковий автомобіль марки "Toyota", модель "Avensis", 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що належав померлому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, виданого УДАІ ГУМВС України в м.Києві 14.02.2006.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно із ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідач ОСОБА_2 вказав, що наприкінці жовтня 2011 року ним з померлим ОСОБА_6 було укладено усний договір купівлі-продажу автомобіля марки "Toyota", модель "Avensis", 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, відповідно до якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_2 вказаний автомобіль, а ОСОБА_2 передав ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 11 500,00 доларів США (6000,00 доларів США та 43 870,00 грн., що еквівалентно 5500,00 доларів США).

За ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Однак, відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

З аналізу зазначених норм чинного ЦК України вбачається, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 повинен був бути укладеним у письмовій формі, однак доказів укладання такого договору відповідачем до суду не надано, а отже, правових підстав вважати вказаний договір укладеним у суду немає.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння у зв'язку з не доведенням відповідачем правомірності володіння спірним майном.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 щодо існування обов'язкових підстав для скасування рішення у зв'язку з порушенням норм процесуального права, допущеними судом першої інстанції , який розглянув справу за відсутності відповідача, який не був повідомлений про дату засідання.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про розгляд справи у суді першої інстанції, його представник ОСОБА_3 був присутнім в судовому засіданні 29.05.2018 року, знайомився з матеріалами справи та 14.06.2018 року подав відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. 11 липня 2018 року представник відповідача ОСОБА_3 був присутнім при проведенні підготовчого судового засідання та своїм підписом посвідчив про ознайомлення з датою призначення справи до розгляду на 02 жовтня 2018 року. Однак, 02.10.2018 року ОСОБА_2 подав до канцелярії суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням на лікарняному. Відповідно до довідки, складеної секретарем судового засідання Гаврилюк О.В., розгляд даної справи не здійснювався у зв'язку із перебуванням судді в нарадчій кімнаті. Справу призначено до розгляду на 12 жовтня 2018 року.

Дарницьким районним судом м. Києва було направлено судову повістку на 12.10.2018р. за зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2, яка повернулась без вручення із відміткою про неможливість вручення «з інших причин, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення». (а.с. 160)

Главою 7 "Судові виклики і повідомлення" розділу І ЦПК України визначений порядок повідомлення учасників справи про судовий розгляд справи.

Відповідно до частин другої, п'ятої, восьмої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Днем вручення судової повістки є:

1) день вручення судової повістки під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виключаючи формалізований підхід до аналізу вказаних процесуальних норм, колегія суддів приходить до висновку про те, що днем вручення судової повістки відповідачу слід вважати 09.10.2018р., тобто день проставлення у поштовому відділенні відмітки про причини повернення (досилання) - інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення. Так в переліку причин повернення (досилання), які містяться на довідці Укрпошти, приєднаній до поштового відправлення, зазначені наступні:

- за місцем обслуговування;

- пошкоджена, забруднена, відсутня упаковка;

- неправильно зазначена (відсутня) адреса одержувача;

- не оплачено, оплачено не в повному обсязі;

- за письмовою заявою відправника, одержувача;

- за закінченням встановленого строку зберігання;

- інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення.

Таким чином, до пункту «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення» слід віднести також і відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає процесуальних порушень суду першої інстанції при розгляді даної справи.

Крім того, необґрунтованими є також доводи апелянта щодо не співмірності розміру витрат на правничу допомогу із складністю даної справи та виконаною адвокатом позивача роботою.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ні відповідачем, ні його представником клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до суду подано не було, тому такі доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону та не можуть бути взяті до уваги.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявний у матеріалах справи договір про надання юридичних послуг від 08 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та адвокатом Калітвінцевим І.М., Додаткова угода № 1 від 03.04.2018 року до Договору про надання юридичних послуг від 08.06.2016 року, детальний опис робіт (послуг), наданих адвокатським об'єднанням «КПД Консалтинг», заявка на надання послуг № 3, копія виписки по рахунку від 06.07.2018 року та копії банківських квитанцій від 15.05.2018 року, є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який підтверджений документально.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції також задовольняє заяву ОСОБА_4 про стягнення судових витрат понесених у зв'язку із отриманням професійної правничої допомоги в суді апеляційної розмірі 12 000 гривень, що підтверджені зазначеними вище Договором та Додатковою угодою, а також детальним описом робіт (послуг) від 26 лютого 2019 року, покладаючи обов'язок по відшкодуванню зазначених витрат на двох відповідачів порівну.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 137, 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати - понесені позивачем витрати на отримання професійної правничої допомоги в розмірі по 6 000 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2019 року.

Суддя- доповідач ТаргонійД.О.

Судді Журба С.О.

ПриходькоК.П.