ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2457/18

Головуючий у першій інстанції - Пантелієнко В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/596/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Ніжин,

дата складання повного тексту рішення -25.02.2019,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_4 звернулась з позовом, в якому просила виселити відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 із житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона та третя особа по справі є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 вселилась у зазначений будинок у 1992 році як член сім`ї їх сина, а відповідач ОСОБА_5 стала проживати в будинку з 1998 року після свого народження. У грудні 2015 року помер ОСОБА_6 , син позивача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_7 , чоловік та батько відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відповідно. Після його смерті відповідачі залишились проживати в будинку позивача, проте жодним чином не беруть участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг. На ґрунті неприязних відносин, починаючи з 2015 року, відповідачі постійно вчиняють сварки, погрожуючи фізичною розправою, застосовуючи фізичну силу, що підтверджується неодноразовими зверненнями до органів поліції, чим завдають моральних страждань, порушують право на спокійне життя та старість. Посилаючись на ст.317,391 ЦК України, ст.116, 150,157 ЖК УРСР, позивач просила виселити відповідачів із належного їй на праві власності житлового будинку.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 лютого 2019 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 в частині вимог до ОСОБА_5 про виселення у зв`язку зі смертю останньої.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 лютого 2019 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 704 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам ст.263 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Скаржник посилається на те, що судом були прийняті як докази покази свідків, які наголошували, що обставини, які їм відомі, отримані безпосередньо з розповідей позивача, проте саму ОСОБА_4 як свідка суд не допитував. На думку відповідача, обставини, зазначені в ст.116 ЖК УРСР, не можуть доводитися показами свідків в порядку цивільного судочинства, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №295/16994/15-ц. Відповідач зазначає, що суд не взяв до уваги висновки Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області, згідно з якими профілактичні бесіди проводились також із позивачем. Факти умисного нанесення тілесних ушкоджень, мордування, систематичного порушення правил співжиття, на думку скаржника, повинні бути підтверджені набувшими законної сили судовими рішеннями, в той час як висновки поліції зроблені відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Позивач та третя особа своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися. В судовому засіданні позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що відповідач постійно створює їй перешкоди в користуванні будинком, постійно вчиняє сварки, добровільно виселитися не бажає, хоча має частку у квартирі, що успадкувала після смерті свого батька.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1,2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач систематично вчиняє насильство в сім`ї, вчиняє сварки, чим робить неможливе проживання з нею в житловому будинку, його власникам ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які є особами похилого віку. Проживання відповідача, яка не є членом сім`ї позивача, в спірному будинку суперечить інтересам власників житла.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є власниками по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.10.2012 (копія на а.с.7).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 25.05.2018 №1458, виданої Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради, ОСОБА_4 зареєстрована у АДРЕСА_1 . Разом з нею за вказаною адресою зареєстровані : ОСОБА_7 (чоловік), ОСОБА_2 (невістка), ОСОБА_8 (онук), ОСОБА_5 (онука).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , син позивача та чоловік відповідача ОСОБА_2 Після його смерті ОСОБА_2 залишилась проживати в будинку позивача.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що після смерті її сина, відповідач ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, проте разом з дітьми продовжує проживати в її будинку,вчиняє сварки та бійки, відмовляючись звільнити будинок, чим обмежує її право власності на будинок, що відповідно до ст.317, 391 ЦК України є підставою для її виселення. Також позивач посилалась на те, що відповідач робить неможливим спільне проживання в одному будинку, а тому має бути виселена з будинку згідно із ст.157 та 116 ЖК УРСР.

Зі змісту ст. 116 ЖК УРСР вбачається, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

За матеріалами справи встановлено, що між сторонами існує тривала конфліктна ситуація, що підтверджується висновками Ніжинського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 19.05.2016, 11.07.2016, 20.04.2017, в яких зазначено про проведення профілактичної бесіди з ОСОБА_2 (а.с.16-18). Дані про попередження останньої з приводу її антигромадської поведінки, або застосування до відповідача заходів громадського впливу відсутні.

Згідно із актом отримання усної заяви та повідомлення про вчинення насильства в сім`ї або реальну загрозу його вчинення від 21.05.2018 та актом з`ясування вчинення насильства в сім`ї або реальної загрози його вчинення від 23.05.2018, в сім`ї 19.05.2018 відбулась сварка, в результаті якої ОСОБА_4 було нанесено тілесні ушкодження (синець правого ока) (а.с.12-13).

При розгляді справи суд першої інстанції, з дотриманням ст.264 ЦПК України, визначив, що підставами виселення відповідача позивач вказував не тільки ст.116 ЖК УРСР, а й ст.317,319,321,383, 391 ЦК України. Суд вказані підстави позову проаналізував та надав їм належної оцінки.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

За порівняльним аналізом статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника щодо захисту порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_4 , спільного господарства вони не ведуть. Дані про те, що відповідач несе тягар утримання будинку матеріали справи не містять, що спростовує доводи скаржника з цього приводу.

Беззаперечним також є той факт, що між сторонами виник спір щодо проживання в ньому відповідача.

Чисельні звернення до правоохоронних органів свідчать також про наявність конфліктів, які створює відповідач при проживанні в будинку позивача. Остання бажає проживати у власному будинку, не маючи в ньому пожильців.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач проживає у спірному будинку як колишній член сім`ї сина позивача, між сторонами існує тривалий конфлікт, відповідач добровільно не бажає звільнити житло позивача.

Твердження скаржника ОСОБА_2 про те, що в справі відсутні належні докази на підтвердження обставин, зазначених в ст.116 ЖК УРСР, а тому вона не може бути виселена із будинку і в якому проживає на законних підставах більше 20 років, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за встановлених судом фактичних обставин, позов підлягає задоволенню з підстав, вказаних у ст.391 ЦК України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Як вказувалося вище, за змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач була вселена і проживала у спірному будинку в якості члена сім`ї померлого сина позивача ОСОБА_4 , набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Як вказано вище, позивач ОСОБА_4 є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача. ОСОБА_4 доведені обставини, що мають істотне значення, а саме відсутність даних про сплату комунальних послуг ОСОБА_2 ; неодноразове створення останньою конфліктних ситуацій, до розгляду яких були залучені працівники поліції; регулярні сварки, що вчиняє відповідач, що негативно впливає на спокій, стиль і спосіб життя позивача, 1944 року народження, та створює непотрібну позивачеві психологічну напругу.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, членом її сім`ї не є, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, та підтверджений позицією Верховного Суду від 27.02.2019 у постанові від 357/7940/16-ц.

Колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися зазначеного правового висновку з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 лютого 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст виготовлений 21.05.2019.