Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 219/5005/16-ц

провадження № 61-15031св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач -ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області, у складі судді Фролової Н. М., від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Соломахи Л. І., від 17 травня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 07 квітня 2014 року відповідач отримав від позивача в борг 140 тис. грн, про що цього ж дня ним власноруч була складена розписка. Згідно умов, вказаних в розписці, відповідач зобов'язався віддати йому борг за першою вимогою. 05 квітня 2016 року позивач письмово (листом із зворотнім повідомленням про вручення) повідомив відповідача про вимогу повернення коштів. Відповідач у зазначений термін борг не повернув та ухиляється від сплати боргу, тому позивач вимушений був звернутися з позовом до суду.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_5 на його користь суму боргу у розмірі 140 тис. грн, а також інфляційні втрати 12 899, 36 грн та 3 % річних 3 716, 71 грн, а всього 156 616, 07 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики у розмірі 140 тис. грн, інфляційні втрати у розмірі 12 894, 00 грн та три відсотки річних у сумі 3 716, 71 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щопозивачем доведено факт отримання відповідачем у нього коштів в борг, що підтверджується оригіналом розписки та висновками почеркознавчої експертизи. Проте у зв'язку з неточністю позивача у розрахунках індексу інфляції сума стягнення у цій частині менша ніж заявлена у позові, а тому позов задоволено частково.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Справжність розписки ОСОБА_5 підтверджена висновком почеркознавчої експертизи, доводи представника відповідача про те, що дана розписка містить суто формальний характер не знайшли свого підтвердження та є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2017 року ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки наявним у справі доказам, які ставлять під сумнів передачу позивачем у борг коштів відповідачу відповідно до розписки від 07 квітня 2014 року. Крім того, розписка не містить вказівки про те, що відповідач зобов'язується повернути надані йому кошти, а посилання на те, що він відповідає усім своїм майном, стосується того, що частина його майна вже знаходиться в іпотеці. Розписка не містить дати повернення коштів, в ній не значиться, що відповідач отримав кошти. ОСОБА_5 не акцентував на цьому уваги, оскільки вважав, що розписка має суто формальний характер. Окрім того, розписка не містить умов отримання коштів з вимогою щодо їх повернення, дату отримання коштів, що суперечить вимогам закону щодо змісту такого документа, як боргова розписка. Відповідач також вважає, що не підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних, оскільки у розписці не зазначено, коли саме борг повинен бути повернутий.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 посилається на те, що судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті рішень судів попередніх інстанцій. Судами в повному обсязі досліджено наявні у матеріалах справи докази, яким надана належна оцінка.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 квітня 2014 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 позику на суму 140 тис. грн, що відповідає 11 500 доларів США. У власноручно складеній розписці ОСОБА_5 зазначив, що він отримав грошові кошти саме у позику та за отриману суму відповідає всім своїм майном. Оригінал розписки від 07 квітня 2014 року долучено до матеріалів справи (а. с. 54).

05 квітня 2016 року ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_5 було направлено письмову вимогу про негайне повернення позики у розмірі 140 тис. грн шляхом надіслання рекомендованого листа через Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта». Рекомендований лист було повернуто на зворотну адресу з причин закінчення терміну зберігання - 10 травня 2016 року (а. с. 5, 162, 172-173).

Згідно висновку експерта Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 6/2-35 від 28 вересня 2016 року записи в розписці від 07 квітня 2014 року від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_4 виконані однаковими за фізичними властивостями барвниками для кулькових ручок. Рукописні записи з обох боків розписки від 07 квітня 2014 року від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_4 виконані ОСОБА_5 (а. с. 87-92).

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В статті 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора погодженої сторонами грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів в борг із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказані висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) та в постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, наведені вище висновки Верховного Суду України, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надаючи оцінку змісту укладеного між сторонами правочину, дійшов обґрунтованого висновку, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якої відповідач 07 квітня 2014 року отримав від позивача грошові кошти у розмірі 140 тис. грн, що на момент отримання складало еквівалент 11 500 доларів США. Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження повернення грошових коштів, які останній отримав у позику.

Справжність записів ОСОБА_5 у розписці від 04 квітня 2014 року підтверджено висновком експерта № 6/2-35 від 28 вересня 2016 року.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судами правильно встановлено, що пред'явленням вимоги щодо повернення грошових коштів, отриманих відповідачем згідно розписки від 04 квітня 2014 року, у даному випадку є підстави вважати звернення позивача до суду із цим позовом у травні 2016 року, оскільки направлена позивачем у квітні 2016 року вимога про повернення грошових коштів не була отримана відповідачем.

Районним судом, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно нараховано інфляційні втрати та три відсотки річних, виходячи із суми заборгованості та дати пред'явлення вимоги (дата звернення позивача із позовом до суду).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта