_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/1073/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2019 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

За участю представників сторін: адвокатів Смирнова А.І., Покиньборода М.П.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Київська державна нотаріальна контора м. Одеси про визнання заповіту недійсним,

Встановив:

У жовтні місяці 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт, укладений батьком ОСОБА_3 на користь сторонньої особи, посилаючись на положення ч.1 ст.225 ЦК України. Після отримання копії спадкової справи до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , медичних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_3 за клопотанням сторони позивача по справі була призначена і проведена посмертна судово-психіатрична експертиза що психічного стану здоров`я спадкодавця на момент укладання заповіту. На період виконання ухвали суду про призначення експертизи провадження по справі було зупинено. 15.01.2019 року суд отримав висновок експертів, відновив провадження по справі і справу призначив до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача, підтримуючи позовні вимоги, просив суд визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_3 14.09.2015 року на користь ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. (нині Київська державна нотаріальна контора м. Одеси) та зареєстрований в реєстрі за №2-1587, стверджуючи, що в момент складання та підписання заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій і не міг ними керувати. Позивач також вимагав визнати ОСОБА_2 такою особою, що не має права на спадкування.

Відповідач та його представник позов не визнали і доводили, що на момент укладання заповіту ОСОБА_3 був дієздатною особою, розумів значення своїх дій і міг керувати ними, що заповіт на користь ОСОБА_2 відповідав волевиявленню спадкодавця.

Представник Київської державної нотаріальної контори м. Одеси до суду не з`явився. З Київської державної нотаріальної контори м. Одеси надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори.

Суд вислухав сторони (їх представників), свідків, експерта, вивчив матеріали справи і встановив наступне:

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3 - актовий запис про смерть №4274, вчинений 20.04.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на праві власності на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.11.2013 року. Реєстрація права власності ОСОБА_3 на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена 10.01.2014 року.

03.07.2017 року ОСОБА_1 надав до Третьої одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті батька. Листом від 18.07.2017 року державний нотаріус О.Ю. Савицька повідомила ОСОБА_1 про наявність заповіту, укладеного ОСОБА_3 не на його - ОСОБА_1 користь. Нотаріус пояснила заявнику, які належить надати документи у разі наявності у нього права на обов`язкову частку у спадщині.

ОСОБА_2 надав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 18.07.2017 року.

Оскільки ОСОБА_1 13.10.2017 року звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 не оформлено і не видано.

Сторона позивача доводить, що на момент укладання заповіту 14.09.2015 року ОСОБА_3 за станом здоров`я не розумів значення своїх дій і не міг ними керувати, тому як ОСОБА_3 з 2013 року страждав на ряд хронічних захворювань, приймав велику кількість медичних препаратів, у нього погіршилась пам`ять, втратилась увага, вже в 2013 році він втратив навички конкретної діяльності,був емоційно нестабільним. Окрім того, як стверджує позивач, батько не мав підстав, причин та мотивів укладати заповіт на користь сторонньої особи.

На обґрунтування своїх доводів сторона позивача посилається на медичну документацію щодо стану здоров`я ОСОБА_3 і висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №505, виготовлений експертною комісією КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» 07.12.2018 року. Згідно експертному висновку ОСОБА_3 під час укладання і підписання заповіту 14.09.2015 року страждав на хронічний, стійкий психічний розлад, який був настільки виражений, що абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідач, не визнаючи позов, стверджував, що заповіт, укладений ОСОБА_3 14.09.2015 року повністю відповідав волевиявленню спадкодавця. ОСОБА_3 позбавив свого сина права на спадщину, тому як ОСОБА_1 не піклувався про батька, не надавав йому ніякої допомоги, а він ОСОБА_2 перебував з ОСОБА_3 у дружніх стосунках з 2003 року і до дня його смерті і саме він - ОСОБА_2 зі своєю дружиною останні роки життя ОСОБА_3 надавали останньому всіляку допомогу у вирішенні будь-яких побутових та життєвих питань. Дієздатність ОСОБА_3 на момент укладання і підписання заповіту була перевірена державним нотаріусом. Заповіт підписано особисто ОСОБА_3 після того, як він прочитав заповіт уголос. На обґрунтування своїх доводів відповідач посилався на факт поховання ОСОБА_3 на кладовищі в с. Лисогірка Кодимського району Одеської області поряд з могилою своєї дружини та могилами батьків відповідача.

Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних правових підстав.

Ст.4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод інтересів. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено і визнано сторонами, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги до майна свого батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , і при відсутності заповіту, він - ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем першої черги до майна батька.

Заповіт, як вид одностороннього правочину повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251 - 1252 ЦК України.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначив посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 під час укладання і підписання заповіту 14.09.2015 року страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді « вираженого розладу особистості та поведінки, із вираженим зниженням когнітивних функцій, з епізодами порушеної свідомості та сприйняття (по деліріозному типу), внаслідок вживання седативних та снодійних речовин на тлі хронічної цереброваскулярної недостатності (судинного, дісметаболічного, вікового генезу), хронічної інтоксикації (внаслідок важкого хронічного захворювання сечової системи, порушення сечовиведення), що відповідало діагностичним критеріям рубриці «F13.8» за Міжнародною кваліфікацією хвороб 10-перегляду), який був настільки виражений, що абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (т.2 а.с.63-70).

У своєму висновку експерти дали повний аналіз стану здоров`я ОСОБА_3 та його поведінки. Експертний висновок містить аналіз його дій та пояснень, що документально підтверджені. Експертам були надані матеріали цивільної справи, медична документація. Дослідження проводилося експертами, які мають фахову підготовку в даній області знань. Окрім того, в судовому засіданні судово-психіатричний експерт першого кваліфікаційного класу ОСОБА_5 (з експертним стажем 21 рік) підтримав висновок експертної комісії, надав повні і зрозумілі відповіді на всі питання сторони відповідача щодо медичної документації, що надавалась експертам для дослідження. Судом також було допитано у якості свідка лікаря-нарколога, директора медичного центру «Ваше здоров`я» - ОСОБА_6 , до якого ОСОБА_3 08.07.2015 року звертався за медичною допомогою. Медичні документи щодо стану здоров`я ОСОБА_3 з цього медичного центру також були надані експертам для дослідження. В судовому засіданні лікар підтвердив діагноз, виставлений ОСОБА_3 в липні 2015 року - розлад психіки і поведінки внаслідок вживання седативних та снодійних речовин, гостра інтоксикацію з порушенням сприйняття, резидуальний психотичний розлад з деменцією, енцефалопатія 2-3 ступеню. Тому суд не приймає доводи відповідача та його представника про неповноту, неясність, необґрунтованість експертного висновку.

Доводи сторони відповідача, що позивач не піклувався про свого батька, не надавав йому допомогу, не цікавився його життям спростовують матеріали справи. Так, на а.с.52 т.2 міститься довідка з державної Прикордонної служби України, з якої убачається, що ОСОБА_1 перетинав державний кордон України в 2017 році декілька разів: в січні, квітні, липні місяцях. Доводи позивача, що він приїздив до батька на 5-7 днів майже щомісяця відповідачем не спростовані.

При вищенаведених обставинах суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 уклав і підписав заповіт 14.09.2015 року у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тому суд визнає цей заповіт недійсним.

Вимоги ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 таким, що не має права на спадкування не містяться на вимогах закону і тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.259,261-263,268 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Київська державна нотаріальна контора м. Одеси про визнання заповіту недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_3 14 вересня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1587, на користь ОСОБА_2 .

В іншій частині позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Дата складання повного тексту судового рішення 11.11.2019 року.

Суддя Калашнікова О. І.