Номер провадження 2/754/1804/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача Юзипчука М.В.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.07.2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений Договір № DNH4KS82760242. Відповідно до умов Договору відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 3108,67 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв'язку з чим Банк звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість у розмірі 87 223,54 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2016 року позовні вимоги задоволено.

10.04.2018 року до суду надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення суду.

22.05.2018 року представником позивача по електронній пошті до суду надіслано Відзив на заяву про перегляд заочного рішення та 07.06.2018 року по пошті на адресу суду надіслано аналогічну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у відзиву, представник позивача заперечує проти перегляду заочного рішення, зважаючи на те, що в заяві відсутні посилання на процесуальні та матеріальні обставини для скасування заочного рішення. Виходячи з матеріалів справи та протоколу судових засідань, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак жодних клопотань, заперечень чи інших документів від нього до суду не надійшло. Щодо тверджень відповідача про те, що Банк не інформував його про наявність боргу, то дане твердження не відповідає дійсності, оскільки при укладанні договору вся необхідна інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту була доведена до відома позичальника у вигляді другого примірника договору.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2018 року задоволено заяву відповідача і заочне рішення суду від 13.12.2016 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.07.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, у зв'язку з пропуском позовної давності, оскільки кредитний договір був укладений на строк на 12 місяців, тобто до 17.07.2007 року включно. Банк звернувся з позовом до суду лише 29.08.2016 року, більше ніж через 10 років після закінчення строку дії договору.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 18.07.2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений Договір № DNH4KS82760242.

Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» - 30 квітня 2009 року рішенням загальних зборів акціонерів, ЗАТ «КБ «ПриватБанк» було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк», що підтверджується Витягом із статуту.

Відповідно до умов Договору відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 3108,67 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із п. 4.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам за користування Кредитом у період з дати укладання даного договору до дати погашення Кредиту Позичальник щомісяця в Період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах та Заяві.

Пунктом 4.2 Умов передбачено, що при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню Кредиту, передбачених Заявою та п.3.2.2, 3.3.3 даних Умов, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у подвійному розмірі від розміру зазначеному у Тарифах та Заяві. Розраховані відповідно до цього пункту Умов відсотки сплачуються Позичальником окремо понад зазначену в Заяві суми щомісячного платежу по Кредиту, разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу.

Відповідно до п. 4.6 Умов позичальник сплачує Банку винагороду в розмірі й у строки, зазначені у Заяві та даних Умовах.

Якщо згідно Заяви передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона спочатку встановлюється у фіксованому розмірі зазначеному у Заяві від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення Кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього Періоду сплати до дня остаточного погашення Кредиту, винагорода сплачується як за повний календарний місяць. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість за Договором не проводиться.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пунктом 5.3 Умов передбачено, що при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти у повному обсязі, але при цьому відповідач ОСОБА_4 зобов'язання за Кредитним договором у повному обсязі не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що станом на 22.07.2016 року становить 87223,54 грн., з яких:

- 3077,18 грн. - заборгованість по кредиту;

- 21813,73 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 57702,94 грн. - заборгованість за пенею;

а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

- 4129,69 грн. - штраф (відсоткова складова).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому у законодавстві визначаються різні поняття: такі як "строк дії договору" та "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина 1 статті 530 ЦК України).

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Представник відповідача у своїй заяві просила суд застосувати позовну давність до вимог Банку у зв'язку зі спливом трирічного строку з дати закінчення дії Договору, а саме з 17.07.2007 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Крім того, в п. 5.5 Умов зазначено, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 Цивільного кодексу України, до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постановах № 6-14цс14 від 19.03.2014 р.,№ 6-95цс14 від 17.09.2014 р., №6-103цс14 від 29.09.2014 р., № 6-134ці14 від 01.10.2014 р., за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до відповідача після спливу строку позовної давності, оскільки кредитний договір був укладений 18.07.2006 року строком на 12 місяців, а подав позовну заяву позивач до суду 29.08.2016 року, тобто поза межами трирічного терміну звернення до суду з позовом.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1349цс15, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Отже, виходячи з вищенаведених норм діючого законодавства та встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

Що стосується тверджень представника позивача про те, що строк позовної давності був перерваний у зв'язку з частковим виконанням відповідачем своїх зобов'язань, то судом вони до уваги не приймаються, оскільки Банком було самостійно, без погодження з відповідачем, здійснено списання з карткового рахунку певних сум грошових коштів на погашення даного кредитного зобов'язання. Таким чином, відповідачем жодних дій, направлених на погашення даних кредитних зобов'язань, не здійснювалося, а тому твердження представника позивача про переривання строку позовної давності є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 203, 215, 257, 267, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», , розрахунковий рахунок № 3111, МФО 305299, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1

Повний текст рішення був виготовлений 28 лютого 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська