Справа № 408/6293/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.,

при секретареві Негоді В.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області, в якому позивачі просять: встановити факт належності ОСОБА_3, який помер 21 березня 1997 року, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, смт Станиця Луганська, вул. Букаєва, 88; встановити факт, що вони фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3; визнати за ними право власності в рівних частках на зазначений будинок порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свій позов позивачі вказали, що 21 березня 1997 року помер ОСОБА_4 Після його смерті залишилась спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: Луганська область, смт. Станиця Луганська, вул. Букаєва, 88, що належав йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. За життя даний договір ОСОБА_3 не зареєстрував відповідно до чинного на той час законодавства у БТІ. Вони вважають, що фактично прийняли спадщину відповідно до норм ЦК УРСР, оскільки вступили в управління цим майном. Однак державним нотаріусом їм фактично було відмовлено в оформленні спадкових прав через те, що вони пропустили строк на подання заяви про прийняття спадщини, у звязку з чим було рекомендовано звернутись до суду для визначення додаткового строк для прийняття спадщини.

До початку підготовчого судового засідання від позивачів надійшла заява, в якій вони просили розглядати справу за їхньої відсутності. Відповідач подав клопотання, в якому просив розглядати справу а їхнього представника, з позовними вимогами Станично-Луганська селищна рада була згодна. Однак ухвалою суду від 27 березня 2018 року було відмолено у прийнятті визнання позову відповідачем позову позивачів та явка останніх була визнана обовязковою.

У звязку з визнанням явки позивачів обовязковою, від них надійшла заява про відкладення підготовчого судового засідання на іншу дату для уточнення своєї правової позиції щодо поданої позовної заяви. Однак у подальшому вони до суду так й не зявились, уточнених заяв від них не надійшло. Відповідач в чергове подавав заяви про розгляд справи за відсутності його представника, вчергове вказував, що визнає позов.

За таких обставин, у звязку із наявністю у справі заяви позивачів про розгляд справи за їхньої відсутності, суд вважав можливим розглянути справу без участі позивачів за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про неможливість задоволення позову.

З матеріалів справи судом встановлено, що 21 березня 1997 року в смт Станиця Луганська Луганської області помер ОСОБА_3, який є рідним батьком позивача ОСОБА_1 (дівоче прізвище якої було ОСОБА_3) та дідом позивача ОСОБА_2

Із рішення виконкому Станично-Луганської селищної рали від 20 грудня 1983 року № 17 вбачається, що на підставі нього за Станично-Луганським комбінатом комунальних підприємств (далі Станично-Луганський КПП) було визнане право власності на домоволодіння, розташоване в смт Станично-Луганське (нині смт Станиця Луганська) по вул. Букаєва, 88.

17 січня 1984 року була проведена оцінка переданого у власність Станично-Луганському ККП домоволодіння, про що було складено відповідний оціночний акт, який було затверджено рішенням виконкому Станично-Луганської селищної ради від 17 січня 1984 року № 22. Оціночна вартість будинку складала 2733,97 рублів.

27 вересня 1984 року за вказаною в акті вартістю дане домоволодіння було продане ОСОБА_3, сімя якого проживала в цьому будинку, про що свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі- продажу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі 27.09.84 р. за № 2276.

За життя, а саме 17 жовтня 1987 року, ОСОБА_3 склав нотаріально посвідчений заповіт, згідно якого належний йому на праві власності будинок, розташований в смт Станично-Луганське по вул. Букаєва, 88, він в рівних частках заповідав позивачам у цій справі.

Із розяснення державного нотаріуса Станично-Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 від 15.08.2016 № 572/02-04 йдеться, що до державного нотаріуса звернулась ОСОБА_1 з питань оформлення спадкових прав після смерті її батька ОСОБА_3, що помер 21 березня 1997 року, яка надала такі документи: свідоцтво про смерть ОСОБА_3; свідоцтво про своє народження; свідоцтво про одруження з ОСОБА_6; заповіт; будинкову книгу.

Вивчивши представлені документи, державний нотаріус на підставі ст. ст. 1270, 1272 ЦК України розяснила заявнику, що та вважається особою, яка не прийняла спадщину, оскільки пропустила встановлений законом строк для подання відповідної заяви. Рекомендувала звернутись до суду для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини.

Не погоджуючись із цим розясненням, позивачі вирішили звернутись з даним позовом до суду, де вважаючи, що нотаріус під час розгляду питання щодо оформлення спадщини повинна була керуватись законом, що діяв на момент відкриття спадщини, а саме нормами ЦК УРСР, якими передбачався дещо інший порядок набуття спадкових прав, просять встановити факти, які й так визначались нормами ЦК УРСР, а також визнати за ними право власності на спадкове майно.

Так, у своєму позові позивачі просять встановити факт належності ОСОБА_3 житлового будинку, розташованого за адресою: смт Станиця Луганська, вул. Букаєва, 88, посилаючись на те, що той після купівлі житлового будинку не зареєстрував договір купівлі-продажу у БТІ, як цього вимагав закон ( ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР).

Між тим, за змістом вимог ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР на той час право власності на нерухомість виникало з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, а не з моменту його реєстрації у виконавчих органах місцевих рад. Отже стверджувати, що укладений між Станично-Луганським ККП та ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку є недійсним правових підстав немає, а тому заявлена про це вимога є безпідставною.

Також необґрунтованими є вимоги позивачів щодо встановлення фактів прийняття ними спадщини після смерті ОСОБА_3, а саме з огляду на таке.

У своїй позовній заяві ОСОБА_6 стверджують, що вони фактично вступили в управління і володіння житловим будинком № 88 по вул. Букаєва в смт Станиця Луганська, на підтвердження чого надали довідку виконкому Станично-Луганської селищної ради від 07.11.2017 та заяви ОСОБА_7 і ОСОБА_8 Цей факт не оспорюється й відповідачем.

В п. 1 постанови Пленуму від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Верховний Суд України розяснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Статтею 548 ЦК УРСР, яка діяла на час смерті ОСОБА_3, передбачалось, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до вимог ст. 549 цього ж Кодексу визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Ці норми закону свідчать, що позивачі просять встановити факти, які й без того прямо передбачені законом.

Наведене переконало суд, що державний нотаріус своїм розясненням неправомірно відмовила ОСОБА_1 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3, що є підставою для оскарження дій нотаріуса, а не підставою для звернення з позовом про визнання права власності на майно в поряду спадкування за заповітом, оскільки вирішення судом тих питань, які віднесені до компетенції органів нотаріату, є неприпустимим.

З огляду на те, що усі вимоги позивачів заявлені без належних на те підстав (позивач ОСОБА_2 взагалі не звертався для оформлення своїх спадкових справ), у їх задоволенні як кожної окремо, так й усіх в цілому слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: 91015, м Луганськ, кв. Ольховський, 8/57, адреса місця проживання: 93600, Луганська область, смт Станиця Луганська, вул. Букаєва, 88, іпн. НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (адреса зареєстрованого місця проживання: 91493, м Луганськ, с-ще Ювілейне, кв. Корольова, 2/70, адреса місця проживання: 93600, Луганська область, смт Станиця Луганська, вул. Букаєва, 88, іпн. НОМЕР_2) до Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області про встановлення юридичних фактів та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 273 Цивільного процесуального кодексу України, яке може бути оскаржене безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 25 лютого 2019 року.

Головуючий: