Житомирський апеляційний суд
Справа №275/298/16-ц Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л.І.
Категорія 47 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 275/298/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Осівецької сільської ради про визнання прав на користування, приватизацію присадибної ділянки, визначення порядку користування та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання протиправними, недійсними рішень Осівецької сільської ради та їх скасування, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2016 року, ухваленого під головуванням судді Лівочки Л.І. в смт. Брусилів,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати право користування присадибною ділянкою та право на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; визначити порядок та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою; визнати протиправним та скасувати рішення Осівецької сільської ради від 25.12.2006 року в частині надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації для передачі земельної ділянки площею 0,25 га у власність для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати недійсним рішення 20 сесії 5 скликання Осівецької сільської ради від 05.02.2008 року в частині затвердження технічної документації на передачу у власність земельної ділянки площею 0,25 га ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та надання дозволу на видачу державного акту на право власності; визнати недійсним державний акт серії ЯД № 559831 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га., кадастровий номер :01:002:0355, для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд на ім`я ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію на право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19.08.2006 року він відповідно до договору купівлі-продажу придбав незавершений будівництвом житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 . 13.02.2008 року отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно рішення 25 сесії 5 скликання Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 15.05.2008 року отримав дозвіл на виготовлення технічної документації для передачі земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування вказаного житлового будинку. Під час погодження меж земельної ділянки дізнався, що частина земельної ділянки, якою він користувався, перебуває у власності відповідача.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2016 у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Поси лається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, зазначає, що суд відмовив йому у задоволенні клопотання про призначення судово-технічної експертизи, позбавивши його тим самим можливості надати належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог. Крім цього, звертає увагу суду на невідповідність технічної документації вимогам закону, виготовленої на земельну ділянку належну ОСОБА_2 .

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2016 року залишено без змін.

За касаційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 28 лютого 2017 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 23.09.1997 №524 затверджено Порядок передачі у приватну власність громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, незавершених будівництвом будинків садибного типу в населених пунктах області (т.1 а.с.80).

Пунктом 3 Порядку передбачено, що Управління капітального будівництва облдержадміністрації укладає відповідні угоди з громадянами на безоплатну передачу їм у приватну власність визначених незавершених будівництвом будинків садибного типу разом із необхідною проектно-кошторисною документацією, земельними ділянками, господарськими спорудами, інженерними мережами (т.1 а.с.81).

07.08.2006 року між Житомирською облдержадміністрацією та ОСОБА_7 було укладено угоду № 82 про безоплатну передачу у приватну власність громадян незавершених будівництвом будинків садибного типу, відповідно до умов якої, ОСОБА_7 було безоплатно передано у приватну власність житловий будинок незавершений будівництвом готовністю 64 % вартістю 34400 грн., який розміщений на земельній ділянці площею 0,25 га, що розташована на території Осівецької сільської ради (т.1 а.с. 84).

Згідно договору купівлі-продажу майнових прав та права на завершення будівництва від 19.08.2006 р., укладеного між ОСОБА_8 , яка діяла від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_3 останній набув майнові права на завершення будівництва незавершеного житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 . Незавершений будівництвом житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельна ділянка не приватизована (т.1 а.с.13).

Межі земельної ділянки на місцевості не встановлювалися.

Позивач стверджує, що користувався прилеглою до будинку землею без оформлення в установленому законом порядку права власності чи користування нею.

Після введення будинку в експлуатацію 23.01.2008 року виконкомом Осівецької сільської ради було прийнято рішення про оформлення права власності на вказаний будинок. 13.02.2008 р. ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок та надвірні будівлі по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.27).

Рішенням 25 сесії 5 скликання Осівецької сільської ради Брусилівського району від 15.05.2008 р. позивачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації для передачі земельної ділянки у приватну власність площею 0,25 га для обслуговування вказаного будинку (т.1 а.с. 88,91).

Під час погодження меж земельної ділянки позивач з`ясував, що частина земельної ділянки, яку він мав намір приватизувати, вже приватизована відповідачем.

Рішенням 11 сесії 5 скликання Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 25.12.2006 р. надано дозвіл на виготовлення технічної документації земельної ділянки для передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,9 га для обслуговування житлового будинку та 1,65 га для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.121).

Рішенням 20 сесії 5 скликання від 05.02.2008 р. затверджено технічну документацію на земельну ділянку площею 1,5899 га та передано її безкоштовно у власність ОСОБА_2 , в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку та надвірних будівель та надано дозвіл на виготовлення державного акту на посвідчення права власності на земельні ділянки (т. 1 а.с. 135).

Згідно державного акту серії ЯД № 559831 від 07.10.2008 р. на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.136-137).

Право власності на будинок позивач оформив 13.02.2008 року, дозвіл на виготовлення технічної документації для передачі земельної ділянки у приватну власність площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку - 15.05.2008 року, тобто вже після того, як були прийняті оспорювані ним рішення сесій Осівецької сільської ради про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення та затвердження технічної документації.

Згідно з частиною 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 висловлено правову позицію щодо підстав та порядку переходу права власності , права користування на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду в контексті положень ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

За частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина друга статті 377 ЦК України).

За частиною першою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Як встановлено судом 7 серпня 2006 року ОСОБА_7 було безоплатно передано у приватну власність житловий будинок незавершений будівництвом який розміщений на земельній ділянці площею 0,25 га.

Згідно угоди, укладеної між Управлінням капітального будівництва Житомирської обласної державної адміністрації та ОСОБА_7 , земельну ділянку по АДРЕСА_1 було передано на підставі абз.3 пункту 4 ст. 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи», постанови Кабінету Міністрів України від 28.06.1997 року №637, розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 23 вересня 1997 року №524, які є чинними та визначають порядок передачі житлових будинків садибного типу разом із земельним ділянками.

19 серпня 2006 року за договором купівлі-продажу позивач набув майнові права та право на завершення будівництва зазначеного незавершеного житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 , господарських будівель і споруд.

У договорі купівлі -продажу зазначено, що земельна ділянка площею 0,2500га, на якій розташований незавершений будівництвом житловий будинок, не приватизована.

Після набуття права власності на цей житловий будинок до позивача перейшло право користування земельною ділянкою площею 0,2500га. Зазначена обставина узгоджується із законом і ніким не оспорюється.

Водночас спірна земельна ділянка як на момент передачі її ОСОБА_7 , так і в подальшому не була окреслена в натурі, межові знаки не встановлювались.

З листа Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області від 02.10.2008 №532, адресованого позивачу, вбачається, що визначити межі земельної ділянки прилеглої до житлового будинку АДРЕСА_1 не має можливості, так як житлові будинки за адресою АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 (адреса відповідача) не позначені в генеральному плані забудови с. Осівці (т.1 а.с.28).

Як в суді першої так і апеляційної інстанції сторона позивача наполягала на тому, що відповідач на підставі незаконних документів щодо приватизації своєї земельної ділянки неправомірно користується частиною земельної ділянки, належної позивачу. При цьому представники позивача стверджували про наявність технічної чи іншої документації, підтверджуючої право позивача саме на конкретну земельну ділянку.

Судом апеляційної інстанції неодноразово оголошувалась перерва та роз`яснювалось право позивача на проведення земельно-технічної експертизи з метою з`ясування питання чи накладається земельна ділянка відповідача на земельну ділянку, належну позивачу.

Проте, жодних доказів про належність спірної ділянки позивачу, останнім надано не було, а відтак клопотання про проведення експертизи не заявлялось за відсутності необхідної технічної документації для її проведення.

Водночас, відповідачами - ОСОБА_2 та Осівецькою сільською радою Брусилівського району стверджується, що біля будинку АДРЕСА_1 розміщена земельна ділянка площею близько 0,2700га., проте позивач не погоджується її приватизовувати, оскільки бажає отримати у власність ділянку квадратної, а не прямокутної форми, тобто не погоджується із конфігурацією земельної ділянки.

У свою чергу представники позивача не заперечують про наявність такої земельної ділянки, однак посилаються на те, що її частина є перезволоженою та вважають, що мають право на приватизацію саме тієї частини земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2 .

У касаційній скарзі позивачем зазначалось, що на приватизованій відповідачем земельній ділянці знаходиться його (позивача) нерухомість, а саме погріб.

У той же час жодних доказів на підтвердження цієї обставини не мітиться в матеріалах справи та не було надано до суду апеляційної інстанції.

Посилання позивача на недійсність державного акту про право власності на земельну ділянку відповідача з тих підстав, що він (позивач) не погоджував меж земельної ділянки не може бути враховано з огляду на таке.

Державний акт серії ЯД № 559831 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 видано ОСОБА_2 07.10.2008 р.

У своїй постанові від 20.03.2019 №350/67/15-ц Велика палата Верховного Суду висловила, зокрема, позицію, що у разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процесі приватизації.

Із змісту правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018, справа №183/1617/16 вбачається, що згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України у зазначеній редакції).

Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України в редакції, яка була чинною на час видання державного акта та до 1 травня 2009 року; з 1 травня 2009 року стаття 125 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державного акта).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння. А тому суди мали відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів виходить з такого.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першої статті 16 ЦК України та частиною першою статті 4 ЦПК України (ч.1 ст. 3 ЦПК України 2004 року) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В контексті наведених норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що позивач не довів у порядку, встановленому законом, порушення своїх прав на земельну ділянку відповідачем ОСОБА_2 , оскільки на момент прийняття рішень Осівецької сільської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 , надання йому дозволу на виготовлення Державного акту на право власності на землю, межі земельної ділянки позивача в натурі на місцевості, за затвердженим проектом відведення цієї ділянки, перенесені (або відновлені) та закріплені не були, кадастровий план земельної ділянки не складався, що свідчить про те, що позивач не довів будь-якими доказами того, що відповідач приватизував земельну ділянку частина якої належить саме йому (позивачу).

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.11.2019.

Головуючий Судді