ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1487/19 Справа № 191/1725/17 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватний нотаріус Лівінська Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним та визнання недійсним рішення про реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватний нотаріус Лівінська Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним та визнання недійсним рішення про реєстрацію права власності.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватний нотаріус Лівінська Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним та визнання недійсним рішення про реєстрацію права власності - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2018 року по справі №191/1725/17, як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове законне та обґрунтоване рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, з вимогою визнання недійсним договору дарування будинку за адресою: АДРЕСА_2 та застосувати наслідки недійсності правочину: визнати недійсним рішення державного реєстратора про реєстрацію вищевказаного будинку, на правах власності за громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У відзиві ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2018 року просить рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 травня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лівінською Л.М. 27 травня 2004 року.

Вказаний в договорі дарування житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2. належав ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лівінською Л.М. 26 червня 2002 року.

Копією свідоцтва про народження підтверджується факт того, що позивач ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідним сином ОСОБА_2 та ОСОБА_6

У ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Сторонами договору дарування були виконані вимоги діючого законодавства щодо форми укладення договору.

Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач на час укладення оспорюваного договору дарування житлового будинку був малолітнім та проживав зі своїм батьком відповідачем ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 і мав право на користування цим житлом, а права користування або право власності на спірний будинок він не набув,оскільки там не проживав і не мав частки в праві власності.

Довід апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права суд апеляційної інстанції до уваги взяти не може. Судом першої інстанції правильно визначені правовідносини, які виникли між сторонами та застосовані норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини.

Так, довід апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам суд апеляційної інстанції не може прийняти до уваги, оскільки цей довід є необґрунтованим. Судом повно та всебічно з'ясовані фактичні обставини і ухвалено судове рішення, яке відповідає фактичним обставинам у справі, наданим сторонами доказам та нормам матеріального права.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що порушені його права, оскільки при укладанні договору дарування спірного будинку не було отримано згоду органу опіки та піклування, суд апеляційної інстанції до уваги взяти не може, оскільки на той час малолітній позивач права власності на спірний будинок не мав та право користування даним будинком у нього не виникло, оскільки він не проживав постійно у ньому.

Обґрунтування недійсності договору дарування порушенням вимог ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" судом першої інстанції вірно відхилено на тій підставі, що вказана в ній вимога щодо попередньої згоди органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна стосується угод, які вчинені після набрання чинності цим Законом, тобто з 1 січня 2006 року.

Крім того, ОСОБА_2 зробивши відчуження права власності на будинок у АДРЕСА_2 на даний час ніякого відношення до спірного будинку не має, а тому ОСОБА_2 є неналежним відповідачем по справі.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова