Номер провадження: 22-ц/813/1956/19
Номер справи місцевого суду: 523/8771/17
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

третя особа Одеська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Бузовського В.В., повний текст рішення складено 19 жовтня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Одеська міська рада про зобов`язання усунення перешкод в реалізації права власності та користування, приведення в первісний стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначили, що ОСОБА_1 є власницею буд. АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 є її сином, який проживає та зареєстрований АДРЕСА_1 , а також є користувачем земельної ділянки. Відповідач, який є їх сусідом, на межі їх земельних ділянок збудував двоповерхову будівлю з прибудовою та здійснював будівництво. Після здійснення будівництва відповідач позбавив їх доступу до паркану, та позбавив їх нормального користування земельною ділянкою, оскільки на ній після дощу постійно збирається вода, та прилегла територія страждає від надмірної вологи, так як відповідачем не зроблено водовідведення з даху і це призводить до осідання та окислення ґрунту, земельна ділянка не провітрюється та не висихає, що заважає їм використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням та завдає незручності.

На підставі викладеного, просили зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати у здійсненні права власності та користування шляхом знесення двоповерхової будівлі з прибудовою по АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання усунення перешкод в реалізації права власності та користування, приведення в первісний стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначили, що судом не було прийнято до уваги посилання на те, що відповідач позбавив позивачів доступу до паркану, а також на нормальне користування земельною ділянкою, судом не зверталось уваги позивачів на ті обставини, що наданих позивачем доказів не достатньо, в зв`язку з чим вони скориставшись своїм правом передбаченим ч. 1 ст. 106 ЦПК України та 22.10.2018 року звернулися до судового експерта про проведення будівельно-технічного експертного дослідження житлового будинку, за результатами якого було підтверджено порушення їх прав та законних інтересів, а також завдану їм шкоду, судом не прийнято посилання позивачів на порушення відповідачем норм ДБН та СНІП, не враховані докази надані Одеською міською радою, якими підтверджуються факти самочинного будівництва.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представник ОСОБА_3 зазначає, що апелянти звертаючись до суду надали висновок експертного будівельно-технічного дослідження, який складений 07.11.2018 року, вже після винесення оскаржуваного рішення та який не надавався на розгляд до суду першої інстанції, а тому не може братися апеляційним судом до уваги та до розгляду, також апелянтами не було надано доказів того, що між суміжними земельними ділянками визначені та встановлені координати розмежування земельних ділянок, тому неможливо встановити порушення норм ДБН без надання відповідних даних.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Калараш А.А., Гірняк Л.А.. Погорєлова С.О. (а.с. 48 т. 2).

В зв`язку з призначенням судді Калараша А.А. на посаду судді Верховного Суду, справа була передана на перерозподіл (а.с. 81 т. 1).

За результатами автоматичного розподілу 20.05.2019 року визначено суддю доповідача: Комлеву О.С. (а.с. 83т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.06.2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 06 листопада 2019 року (а.с. 85 т. 2).

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З січня по листопад 2019 року внаслідок автоматизованого розподілу до судді Комлевої О.С. надійшло понад 700 справ.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо призначення справи до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що власницею буд. АДРЕСА_1 є лише ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є сином позивачки та є користувачем буд. АДРЕСА_1

Власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , який здійснив самочинне будівництво двоповерхового будинку.

Зазначені домоволодіння є суміжними, земельні ділянки, на яких вони знаходяться належать місцевій громаді та перебувають у фактичному користуванні сторін.

Земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не відводилась у встановленому законом порядку.

Відповідачу земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку також не відводилась.

Межі зазначених земельних ділянок не встановлені, тобто між співвласниками будинків межі земельних ділянок не визначені, та земельні ділянки їм у власність, користування, тощо у встановленому законом порядку не надавалися.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання усунення перешкод в реалізації права власності та користування, приведення в первісний стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано до суду жодного доказу на підтвердження порушення їх прав щодо користування або розпорядження належним їм на праві власності буд. АДРЕСА_1 в наслідок здійсненого відповідачем самочинного будівництва буд. АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 376 ЦК країни, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі вищевикладеного, суд на законних підставах відмовив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволені позовупро зобов`язання усунення перешкод в реалізації права власності та користування, приведення в первісний стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про те, щосудом не було прийнято до уваги посилання на те, що відповідач позбавив позивачів доступу до паркану, а також на нормальне користування земельною ділянкою, судом не зверталось уваги позивачів на ті обставини, що наданих позивачем доказів не достатньо, в зв`язку з чим вони скориставшись своїм правом передбаченим ч. 1 ст. 106 ЦПК України та 22.10.2018 року звернулися до судового експерта про проведення будівельно-технічного експертного дослідження житлового будинку, за результатами якого було підтверджено порушення їх прав та законних інтересів, а також завдану їм шкоду, колегія суддів вважає безпідставними, оскількидоказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було, а наданий до суду висновок судового експерта не може бути прийнятий до уваги з тих підстав, що апелянти зклопотаннями щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи до суду першої інстанції не звертались, при цьому судом було зазначено, що суд неодноразово звертав увагу на те, що без проведення експертизи визначити такі порушення було неможливо, в зв`язку з чим висновок експерта не може братися апеляційним судом до уваги, так як висновок складений 07.11.2018 року, тобто вже після винесення оскаржуваного рішення суду.

Доводи про те, що судом не прийнято посилання позивачів на порушення відповідачем норм ДБН та СНІП, не враховані докази надані Одеською міською радою, якими підтверджуються факти самочинного будівництва, колегія суддів вважає також безпідставними, оскількиу разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову, та звернення до суду із позовом щодо порушень будівельних норм і правил є виключною компетенцією органів державної влади або органу місцевого самоврядування, які з відповідним позовом до суду не звертались (ч.7 ст. 376 ЦК України).

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 11 листопада 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк