ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 675/2382/18
Провадження № 22-ц/4820/444/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представника позивача ОСОБА_4

розглянув в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №675/2382/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ізяславського районного суду від 12 грудня 2018 року (суддя Король О.В., повне судове рішення складено 21 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_5 до Ізяславської міської ради Хмельницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Житлосервіс» про визнання права власності на майно.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_5 зазначав, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2018 року йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_1. Ним відповідно до вимог ДБН та санітарних норм було проведено добудову до квартири і внаслідок чого загальна площа квартири збільшилась до 53,5 кв.м. Позивач зазначає, що зміни в квартирі не призвели до порушень прав власності інших мешканців, оскільки з приводу здійснення прибудови відсутні будь-які конфлікти чи спори. Зважаючи на викладене, ОСОБА_5 просив суд визнати за ним право власності на квартиру НОМЕР_1 загальною площею 53,5 кв.м., житловою площею 36,3 кв.м. в будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Ізяславського районного суду від 19 жовтня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача КП «Житлосервіс».

Рішенням Ізяславського районного суду від 12 грудня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що до звернення до суду ним були використані усі надані йому законом можливості для врегулювання спору щодо узаконення проведених реконструкцій та добудов до спірної квартири. ОСОБА_5 вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин слід застосувати п. 7 постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України», оскільки позивачем здійснено не внутрішнє перепланування простінків, а здійснено зовнішню добудову, що містить ознаки самовільного будівництва. Апелянт наголошує на те, що проведеною реконструкцією квартири не порушено норми вимог ДБН, протипожежних та санітарних норм і правил, а тому ОСОБА_5 просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник ОСОБА_5 ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній наведених.

Представники Ізяславської міської ради та КП «Житлосервіс» до суду не з'явилися, надіславши клопотання про слухання справи без їх участі. ОСОБА_5 до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день і час розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2018 року є власником трикімнатної квартири під НОМЕР_1, житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 48,1 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.19).

Багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі КП «Житлосервіс» з 01 серпня 2007 року (а.с. 34).

ОСОБА_5, з метою благоустрою квартири та покращення житлово - побутових умов проживання, отримавши погодження жильців багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 провів перепланування квартири НОМЕР_1, власником якої він є, шляхом добудови, внаслідок чого загальна площа квартири збільшилася до 53,5 кв.м. (а.с. 15-18).

Позивачем 03.08.2018 року виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, посімейного, спільного заселення, розташованої на першому поверсі двоповерхового будинку, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 53, 5 кв.м.; житлова площа - 36, 3 кв.м. (а.с.10-12).

Відповідно до звіту про проведення технічного огляду житлової квартири від 16.08.2018 року квартира з тамбуром НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 відповідає вимогам державних будівельних норм (а.с. 6-9).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, адже позивачем не надано доказів наявності спору про право, оскільки він не звертався до компетентного державного органу про узаконення самочинного будівництва.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

В силу положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема ст. 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції фактично відмовив у праві позивача на звернення до суду за захистом порушеного права не можуть бути прийнятті колегією суддів.

Так, згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

З огляду на роз'яснення, що викладені в п. п. 9, 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону №2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Вирішуючи справу за позовом про визнання права власності на самочинно збудоване майно, суди зобов'язані встановлювати всі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Встановлено, що позивачем в порушення приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не надано суду доказів звернення до компетентних органів з приводу прийняття реконструйованої квартири до експлуатації та отримання ним відмови.

Ненадання доказів на підтвердження факту звернення до компетентного державного органу є перешкодою для вирішення питання про визнання права власності в судовому порядку, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано практику Європейського суду з прав людини при розгляді справ «Стреч проти Сполученого Королівства», «Рисовський проти України», «Беєлер проти Італії», «Онер'їлдіз проти Туреччини», «Мосаль проти Польщі», «Лелас проти Хорватії., «Тошкуце та інші проти Румунії», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Гаші проти Ховатії», «Трго проти Хорватії», у яких закріплено принцип «належного урядування» колегія суддів відхиляє, оскільки обставин у цих справах не є подібними.

Вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно ст. 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ізяславського районного суду від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2019 року.

Судді: (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П'єнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя А.П. Корніюк