Справа № 168/647/18 Головуючий у 1 інстанції: Назарук О. В.
Провадження № 22-ц/802/547/19 Категорія: 55 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представників відповідачів - Кундика А.А., Свіржевської Т.П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Старовижівська центральна районна лікарня» Старовижівської районної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 04 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обгрунтував тим, що відповідно до наказу головного лікаря Старовижівської центральної лікарні № 294-ос від 13 січня 2018 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Позивач вважає, що його з роботи звільнили незаконно, оскільки він не здійснював прогул без поважних причин, а затримався у щорічній відпустці у зв`язку з тим, що виїхав з України до Бельгії, де перед поверненням додому захворів внук, а за відсутності квитків на зворотню дорогу не зміг своєчасно повернутися до України, про що повідомив головного лікаря, а по прибутті на роботу 09 серпня 2018 року здійснював прийом хворих, будь-яких пояснень керівник від нього не вимагала та надавати пояснень не пропонувала.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн та 3500 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Старовижівського районного суду від 04 березня 2019 року в даній справі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу на це рішення, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили скаргу задовольнити, представники відповідача апеляційну скаргу заперечили та просили скаргу залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Із матеріалів справи убачається, що відповідно до наказу № 340 від 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 був переведений на 0,5 посади лікаря -рентгенолога рентген-кабінету поліклініки і 0,5 посади лікаря - рентгенолога хірургічного відділення, а відповідно до наказу № 227-ос від 02 липня 2018 року змінено назву посади у штатному розкладі на лікар - рентгенолог рентгенологічного кабінету поліклінічного відділення (т.1, а. с.50).

Наказом головного лікаря Старовижівського центральної лікарні № 120-в від 23 липня 2018 року ОСОБА_1 була надана частина основної щорічної відпустки за період роботи із 07 серпня 2017 року по 06 серпня 2018 року терміном на 14 календарних робочих днів з 23 липня 2018 року по 05 серпня 2018 року (т.1,а.с.6), тобто ОСОБА_1 після закінчення відпустки мав приступити до роботи 06 серпня 2018 року (т.1,а.с.6).

Проте, як було встановлено судом, позивач в період з 06 серпня 2018 року по 08 серпня 2018 року на роботу не виходив, про що 06 серпня 2018 року, 07 серпня 2018 року, 08 серпня 2018 року працівниками Старовижівської центральної районної лікарні складені відповідні акти (т.1, а. с.28-30, 35).

10 серпня 2018 року інспектором відділу кадрів позивач особисто був ознайомлений з актами відробки робочого часу в присутності працівників лікарні, але відмовився надавати письмове пояснення, про що був складений відповідний акт (т.1,а.с.31).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що наказом головного лікаря Старовижівської центральної лікарні № 294-ос від 13 серпня 2018 року лікаря - рентгенолога рентгенологічного кабінету, лікаря - рентгенолога хірургічного відділення ОСОБА_1 звільнено з роботи з 13 серпня 2018 року за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (т.1, а. с. 26).

Пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 своєї постанови від 6 листопада1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

За положеннями статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 був відсутній на роботі 06 серпня, 07 серпня та 08 серпня 2018 року, про що він сам не заперечує.

Разом з тим, позивач вважає, що він був відсутній на роботі в зазначені дні з поважних причин, оскільки перебував у своєї родини в Бельгії і затримався там у зв`язку із травмуванням його внука.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин, а тому підстави для його поновлення на роботі відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з дотримання вимог закону.

Так, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 була надана відпустка з 23 липня 2018 року по 05 серпня 2018 року, тобто позивач мав приступити до роботи 06 серпня 2018 року. На роботу позивач вийшов лише 09 серпня 2018 року.

Судом, крім того, встановлено, що позивач вилетів з аеропорту Бориспіль до міста Брюсель в Бельгії 02 серпня 2018 року і уже на час вильоту в Бельгію позивачу достеменно було відомо, що квитки на зворотній шлях до України придбані на дату - 07 серпня 2018 року, тобто після закінчення терміну відпустки, останній день якої прпадав на 05 серпня 2018 року.

Та обставина, що позивач телефонував з аеропорту безпосередньо перед вильотом та надіслав смс - повідомлення з Бельгії в передостанній день відпустки про неможливість прибути вчасно на роботу не є належними доказами, які підтверджують поважність причин невиходу позивача на роботу після закінчення терміну відпустки.

Місцевий суд правильно врахував те, що на час вильоту за кордон позивач мав квитки на літак у обидві сторони, тобто позивачу було відомо, що він не приступить вчасно до роботи після закінчення терміну відпустки.

Позивач ОСОБА_1 також не довів суду, що він узгоджував з роботодавцем продовження терміну відпустки.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що позивач з поважних причин був відсутній на роботі з 06 серпня по 08 серпня 2018 року, оскільки 03 серпня 2018 року його внук Марк отримав травму і він надавав йому медичну допомогу.

Внук позивача Марк проживає в Бельгії разом зі своїми батьками і отримує медичну допомогу за місцем свого проживання, а тому немає необхідності надання йому медичної допомоги його дідом - позивачем в даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 04 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 травня 2019 року.

Головуючий

Судді