П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/7238/18

Провадження № 22-ц/4815/243/19

Головуючий у суді першої інстанції: Гордійчук І.О.

Місце, дата і час ухвалення рішення: м. Рівне

Рівненської області о 09 год. 42 хв. 23.11.2018

Повний текст рішення складено: 26.11.2018

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач 1: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк";

відповідач 2: Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов Володимир Олександрович;

представники учасників справи (у суді першої інстанції)

позивача: адвокат Костюк Тетяна Петрівна;

відповідача 1: Мазурок Андрій Анатолійович;

за участі ( в апеляційному суді): представника позивача - адвоката Костюк Тетяни Петрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду від 23 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" і Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова Володимира Олександровича про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) і Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В.О. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Мотивуючи позов, вказувала про укладення між банком і нею 12 липня 2007 року іпотечного договору квартири №0707/16/1 та 02 листопада 2009 року додаткової угоди №1. Предметом іпотечного договору є трикімнатна квартира АДРЕСА_1, титульне право на яку належало позивачу. За умовами додаткової угоди №1 від 02.11.2009 іпотекою забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором №0707/16 від 12.07.2007 з повернення кредиту у розмірі 14 900, 88 доларів США в термін до 08 жовтня 2009 року та кредитного договору №0707/16/1 від 29.10.2009 з повернення кредиту у розмірі 97 064, 52 гривні в термін до 08 жовтня 2019 року. Відповідно до оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що прийняте Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О., право власності на обтяжену квартиру перейшло до іпотекодержателя. Цей факт зафіксовано ним шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач вважає, що оспорюване рішення відповідача 2 суперечить вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015, Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Відзиву на позовну заяву банк не подавав.

У поданому відзиві відповідач 2 заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" до спірних відносин застосованими бути не можуть. Так, цей законодавчий акт регулює лише права і обов'язки щодо іпотеки, які виникли винятково з іноземної валюти.

Рішенням Рівненського міського суду від 23 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32693487, від 02.12.2016, прийняте Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О., про державну реєстрацію за АТ КБ "Приватбанк" права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто із відповідачів на користь ОСОБА_2 по 350, 40 гривень понесеного судового збору.

На рішення суду банком подано апеляційну скаргу, де вважає його незаконним і необґрунтованим, що полягають у недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом умови п. 29 іпотечного договору, де вказано, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено, зокрема, у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця. Залишено без належної уваги норми ст.ст. 12, 35, 37 Закону України "Про іпотеку", де передбачено право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки через позасудове врегулювання на підставі договору.

Наполягає, що на адресу позивача було надіслано лист зі зворотнім повідомленням про порушення кредитних зобов'язань і задоволення вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Цей лист було отримано особисто ОСОБА_2 06 січня 2015 року, що стверджено відміткою у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Тому судом знехтувано положеннями ч. 1 ст. 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень", яка відсилає до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015. Вважає, що нотаріусом проведено реєстрацію з дотриманням зазначених нормативно-правових актів, оскільки повідомлення іпотекодавцю не направлялося через відсутність електронної адреси власника.

Окрім того, до спірних відносин між сторонами не застосовуються положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Ця теза ґрунтується на тому, що предмет іпотеки забезпечував виконання зобов'язання не лише за кредитом в іноземній валюті - доларах США, однак і в національній валюті - на суму 97 064, 62 гривні. Також поняття "Мораторій" означає в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України відстрочення виконання зобов'язання, а не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому даний Закон України не регулює також і порядок вчинення нотаріусом реєстраційних дій, а його регульовано іншим нормативно-правовим актом - Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення - про відмову ОСОБА_2 у позові повністю.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представників сторін, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно иходив з того, що при здійсненні реєстрації права власності за іпотекодержателем нотаріусом було не додержано вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" щодо переходу права власності від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також порушено правила ст. 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки не було повідомлено позивача про вчинення реєстраційної дії відносно належного їй майна.

Крім цього, на момент прийняття оспорюваного рішення дії АТ КБ "Приватбанк" з відчуження іпотечного майна за споживчим кредитом без згоди власника суперечили положенням ст. 203 ЦК України.

Як з'ясовано судом, 12 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (після реорганізації та зміни назви - АТ КБ "Приватбанк") та ОСОБА_2 укладено кредитний договір про надання кредиту на споживчі цілі №0707/16, а 29 жовтня 2009 року - додаткова угода №1 до основного кредитного договору. Сума наданого кредиту склала 14 900, 88 доларів з терміном повернення його до 08 жовтня 2019 року.

29 жовтня 2009 року між ними ж було укладено договір про надання 97 064, 52 гривні кредиту на споживчі цілі за №0707/16/1 з тим самим терміном повернення, тобто до 08 жовтня 2019 року.

З метою повернення одержаних кредитних коштів за кредитними договорами 12 липня 2007 року між ОСОБА_2 та банком укладено іпотечний договір №0707/16/1, а 02 листопада 2009 року - додаткову угоду до іпотечного договору №1. За умовами іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, яка належала на час укладення іпотечного договору позивачу, що сторонами не заперечується і стверджується договором купівлі-продажу від 16.12.2004, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6000042 від 23.12.2004 та витягом з Державного реєстру правочинів №492722 від 16.12.2004.

В подальшому, 02 грудня 2016 року, державним реєстратором - Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким було зареєстровано право власності на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем 1, тобто банком. Цей факт також сторонами не оспорюється і підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 74683546. З вказаного витягу видно, що підставою виникнення права власності є іпотечний договір №0707/16/1 від 02.11.2009 та додаткова угода №1 до іпотечного договору №0707/16/1 від 02.11 2009. Підставою для виникнення іпотеки також зазначено додаткову угоду №1 до іпотечного договору №0707/16/1 від 02.11.2009, а також вказано, що розмір основного зобов'язання складає 27 033, 95 доларів США.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу законності прийняття рішення Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32693487 від 02.12.2016, за АТ КБ "Приватбанк" права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та застосувавши до спірних прав і обов'язків сторін норми матеріального права, які їх регулюють і тому підлягають до застосування, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, визнавши протиправним та скасувавши оспорюване рішення Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В.О., який діяв як державний реєстратор.

Згідно зі ст.ст. 1, 33, 36, 37 Закону України "Про іпотеку" основне зобов'язання - це зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання,яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст.ст. 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об'єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву.

Умовами іпотечного договору №0707/16/1 від 12.07.2007 передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотеко держателя може бути здійснено у позасудовому порядку, зокрема шляхом переходу права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця (пункт 29).

Як правильно встановлено судом, матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення позивача Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. про отримання ним заяви банку щодо проведення реєстраційної дії, що стосується переходу права на майно від іпотекодавця до іпотекодержателя. Поготів, відмітками у закордонному паспорті громадянина України стверджується про факт перебування ОСОБА_2 на час звернення стягнення на предмет іпотеки за межами України.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015, де вказується про те, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем і боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Судом також правильно оцінено і поданий відповідачем лист №30.1.0.0/2-ЕВО від 27.12.2014 про виконання зобов'язання за кредитним договором №0707/16/1 від 02.11.2009 та копію рекомендованого повідомлення. Даний письмовий доказ підтверджує факт виконання позивачем зобов'язань на суму у 24 715, 57 гривень. Разом з тим, ураховано відсутність даних про вручення цього листа ОСОБА_2, яка до того ж наполягала на тому, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки її зобов'язання по поверненню 24 715, 57 гривень кредиту вже були припинені через їх повне виконання та оплату суми.

При цьому відповідачем 2 внесено в т.ч. і запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що розмір основного зобов'язання становить 27 033, 95 доларів США, тобто без вказівки про існування боргу в національній валюті.

Приходячи до таких висновків, обґрунтовано суд покликався на положення ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, де зазначається про здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін, а також обов'язок кожної зі сторін довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім того, на момент реєстрації переходу права власності на квартиру позивача за банком Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. залишено без уваги правила ст. 1 Закону України "Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Цією нормою права заборонено протягом дії вказаного Закону примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

За цих обставин суд зробив правильний висновок, що норми зазначеного Закону унеможливлюють вжиття органами чи посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень щодо окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього закону в період його чинності.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, то колегія суддів з ними погодитися не може. Так, дані твердження спростовуються наведеними висновками, з правильністю яких погодився й апеляційний суд. При цьому необхідно врахувати, що 30 листопада 2016 року при оформленні факту переходу права власності до банку Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. не було повідомлено власника предмета іпотеки, що вказує про недодержання правил ст. 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Не можна погодитися і з аргументами автора скарги про неможливість застосування до правовідносин Закону України "Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки на момент вчинення оспорюваного рішення заборгованість за кредитом у національній валюті вже була сплачена, що стверджено відповідними письмовими доказами, що надані АТ КБ "Приватбанк". Тобто решта боргу складалася виключно з іноземної валюти - доларів США, а іпотечна квартира була єдиними місцем проживання позивача і не перевищує встановлений законодавством мінімальний розмір при застосуванні відповідного мораторію.

Не заслуговують як необґрунтовані на увагу й твердження заявника про достовірність повідомлення ОСОБА_2 щодо реалізації банком свого права на перехід права власності предмета іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя на підставі відповідного договору іпотеки.

Спростовуються вимогами закону і доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права судом.

Так, відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною третьою цієї статті надано повний і вичерпний перелік обставин, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів автор скарги не навів, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто їх не було.

Згідно зі ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Спонуканнями для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

В силу правил ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем витрати на сплату судового збору поверненню на його користь не підлягають з огляду на відхилення його апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 23 листопада 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 16 год. 45 хв. 26.02.2019.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

Н.В.Бондаренко