Провадження № 4-с/522/268/19
УХВАЛА

04 листопада 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі

головуючого судді - Домусчі Л.В.

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали цивільної справи за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення приватного виконавця, заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников Олександр Володимирович, стягувач ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 10.09.2019 року надійшла скарга ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников Олександр Володимирович, стягувач ОСОБА_2 , згідно якої заявник просив:

- визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця, яка полягає у не розгляді його заяви від 19.07.2019 року та ігнорування відомостей на обставини, які викладені у заяві;

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця від 15.07.2019 року про арешт майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №59525834;

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця від 15.07.2019 року про арешт майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №59525834.

В обґрунтування поданої скарги посилався на те, що у провадженні у провадження Приморського районного суду м.Одеси з листопада 2017 року перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності. Ухвалою суду від 13.03.2019 року позов було залишено без розгляду з підстав п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України. 19 квітня 2019 року судом було винесено додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у сумі 5 000, 00 грн. із кожного.

Вказував, що 21 травня 2019 року на підставі вказаного додаткового рішення суду було виданого виконавчий лист №522/21104/17 про стягнення з нього, ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 5000 грн.. При цьому, 04.06.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду по справі №522/21104/17 було відкрито апеляційне провадження на ухвалу суду 1ї інстанції від 13.03.2019 року про залишення позову без розгляду, отже ухвала суду, яка стала підставою для винесення додаткового рішення суду від 19.04.2019 року. не набрала законної сили. Проте, 19 липня 2019 року заявник отримав від приватного виконавця Хлєбникова О.В. постанову від 12.07.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП 59525834 (з примусового виконання виконавчого листа №522/21104/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 5000 грн.) та стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 500 грн..

Вказував, що ознайомившись із вказаними постановами від 12.07.2019 року, заявник 22.07.2019 року направив на адресу приватного виконавця заяву від 19.07.2019 року, якою повідомлено про існування ухвали Одеського апеляційного суду від 04.06.2019 року по справі №522/21104/17. Посилався на те, що відповіді на свою заяву від приватного виконавця досі не отримав.

У подальшому, 14.08.2019 року від співробітника банку заявник дізнався про існування постанови приватного виконавця Хлєбникова О.В. про арешт коштів боржника. За допомогою адвоката, того ж дня 14.08.2019 року, заявник ознайомився з вищевказаною постановою приватного виконавця та дізнався, що 15.07.2019 року була накладено арешт на грошові кошти у всіх видах валют, що містяться на всіх рахунках; на кошти на рахунках, які будуть відкриті; та все рухоме та нерухоме майно боржника.

Із вказаними постановами приватного виконавця від 15.07.2019 року заявник не погоджується, вважає їх незаконними та такими, що винесені із порушення законодавства (побудовані на звичайному формалізмі та не містять обґрунтування мотивів, із яких приватний виконавець наклав арешт на кошти та майно заявника). Вважає, що хоча і резолютивна частина постанови містить застереження про накладення арештів у межах суми стягнення, проте вважає, що такий арешт фактично накладено на все його майно та на всі його кошти на рахунках. Додатково посилався, що арешт на рухоме майно здійснено без перевірки майнового стану боржника та без опису такого майна. Вказував, що через арешт його коштів він був позбавлений можливості отримати кошти, у тому числі свою пенсію, через що не мав змоги придбати ліки для матері, а у подальшому змушений був позичати кошти на поховання матері. Посилався, що приватним виконавцем неправомірно було проігноровано його заяву від 19.07.2019 року, та не враховано, що він, ОСОБА_1 , не ухилявся від виконання рішення суду.

За викладених обставин звернувся до суду з дійсною скаргою.

Разом із скаргою представником заявника адв. Євценко Р.І. було подано клопотання про поновлення строку на подання скарги, згідно якої зазначив, що про існування оскаржуваних постанов від 15.07.2019 року ОСОБА_1 дізнався 14.08.2019 року. 23 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом у прядку ст. 287 КАС України про визнання протиправними та скасування вищевказаних рішень приватного виконавця, стягнення моральної шкоди. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.09.2019 року по справі №420/5017/19 за клопотанням приватного виконавця було закрито провадження у справі та визначено, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Тому, представника заявника просив визнати звернення ОСОБА_1 23.08.2019 року до Одеського окружного адміністративного суду із відповідним позовом поважною причиною для поновлення строку звернення у порядку цивільного судочинства з відповідною скаргою.

Ухвалою суду від 13.09.2019 року провадження у справі було відкрито.

До суду 03.10.2019 року надійшли письмові пояснення від представника ОСОБА_2 адвоката Фомічова І.О., згідно яких посилався на пропущення заявником процесуальних строків подання даної скарги. Вказував, що помилкове звернення до суду з позовом з порушенням правил підсудності та визначеного законом порядку оскарження дій виконавця не є поважними причинами пропуску строку на оскарження дій виконавця, тим паче, що позов ОСОБА_1 був підготовлений фахівцем у галузі права адвокатом Євценко Р.І.. Також заявив вимогу щодо стягнення з заявника на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 5100 грн. (а.с.55-67).

Приватний виконавцем 07.10.2019 року до суду було надано відзив на скаргу, згідно якого не визнав її в повному обсязі.

У судове засідання 07.10.2019 року сторони по справі не з`явились, повідомленні належним чином, проте представники скаржника, стягувача та приватний виконавець надали суду заяви про проведення судового засідання 07.10.19р. за їх відсутністю.

Ухвалою суду від 07.10.2019 року було витребувано докази у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова О.В., а саме належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження №ВП 59525834 за виконавчим листом №522/21104/17, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних з надання правової допомоги у сумі 5000,00 грн..

Розгляд справи відкладено на 04.11.2019 року.

До суду 31.10.2019 року приватний виконавцем були надані копії матеріалів виконавчого провадження ВП №59525834 з примусового виконання виконавчого листа №522/21104/17, виданий 21.05.2019 року Приморським районним судом м. Одеси та судом оглянуто його оригінал.

У судовому засіданні 04.11.2019 року були присутні представники сторін: заявника адв. Євценко Р.І.. стягувача ОСОБА_4 та приватний виконавець Хлєбніков О.В..

Сторона заявника у судовому засіданні обставини та підстави скарги підтримала та просив задовольнити її. Посилався на те, що заявник мав намір як скоріше виконати рішення суду щодо сплати судових витрат, проте виконавець фактично позбавив боржника такої можливості. Окрім того, наполягав на тому, що заявник є пенсіонером та інвалідом, а накладеними арештами приватний виконавець фактично порушив принцип співмірності та справедливості. Щодо строків звернення зазначив, що після того як 14.08.2019 року заявник дізнався про існування спірних постанов, вони подали позов 23.08.2019 року до суду адміністративної юрисдикції.

Представник стягувача заперечував проти задоволення скарги із підстав, викладених ним у письмових запереченнях, просив відмовити та наполягав на тому, що заявник пропустив строки звернення до суду з відповідною скаргою та поважних причин пропуску таких строків не повідомлено (не знання закону не є поважною причиною). При цьому, звернув увагу на те, що додаткове рішення суду від 21 травня 2019 року не оскаржено ОСОБА_1 Наполягав на задоволенні їх вимог щодо стягнення з заявника судових витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом скарги згідно наданого ними розрахунку, зазначив, що фактично за послуги було сплачено 5000 грн. та 20 грн. на поштові відправлення. Стверджував, що ОСОБА_1 як інвалід звільнений лише від сплати судового збору, інші витрати відшкодовуються безпосередньо ними.

Приватний виконавець у судовому засіданні заперечував проти скарги у зв`язку з безпідставністю та просив відмовити. Посилався на те, що ним було дотримано вимоги чинного Закону України «Про виконавче провадження» та правомірно відкрито виконавче провадження 12.07.2019 року, оскільки добровільне виконання рішення суду має здійснюватись боржником до виконання виконавчого провадження. Боржник у встановлений строк декларації не надав, жодних дій щодо виконання своїх зобов`язань боржником вчинено не було. Посилався на те, що в постанові про відкриття виконавчого провадження зазначений ідентифікатор, згідно якого сторона виконавчого провадження має можливість дізнатися про всі вчиненні виконавчі дії в електронному реєстрі ВП, про що ним було направлено скаржнику також відповідний лист і постанова. Посилався на те, що відповідь на заяву боржника, яка була зареєстрована 01.08.2019 року, він направив йому 08.08.2019 року простою кореспонденцією, відправка також пошти з рекомендованим повідомленням не передбачено. Крім того приватний виконавець зазначив що до цих пір не має відомостей про наявність у скаржника у будь-якому банку рахунків та про їх арешт і стягнення.

Суд, із урахуванням пояснень, наданих сторонами, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновку.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідно до ч.2 ст.449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 6, відповідно до статті 385 ЦПК (нині ст. 449 ЦПК України) скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Також суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 - оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК (нині ст. 449 ЦПК України).

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Із наданих суду матеріалів виконавчого провадження ВП59525834, наданих приватний виконавцем Хлєбниковим О.В., вбачається, що 12 липня 2019 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/21104/17, виданого 21.05.2019 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у сумі 5000,00 грн..

Тим же числом, приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 500 грн..

У подальшому, 15.07.2019 року, приватним виконавцем у рамках виконавчого провадження ВП59525834 було винесено дві постанови, якими накладено арешт у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця в межах суми звернення 5500 грн.: першою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно; другою грошові кошти у всіх видах валют на всіх рахунках боржника, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику.

Як встановлено з пояснень сторін та матеріалів справи, не погоджуючись із винесеними приватним виконавцем постановами від 15.07.2019 року про арешт коштів та майна боржника, 23 серпня 2019 року було направлено відповідний позов до Одеського окружного адміністративного суду (справа №420/5017/19).

У подальшому, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.09.2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича про визнання протиправними та скасування постанов від 15.07.2019 року про арешт майна та про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №9525834 та стягнення моральної шкоди було закрито з підстав п.1 ч.1 ст. 238 КАС України (якщо спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства).

Із скаргою у порядку цивільного судочинства адвокат в інтересах ОСОБА_1 звернувся лише 10.09.2019 року.

Відповідно до вимог ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У свою чергу, положеннями ч. 3 ст. 127 ЦПК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Виходячи зі змісту вищенаведених положень ЦПК України, дотримання вимог процесуального законодавства України при пред`явленні скарги до суду є імперативним правилом.

Таким чином, в кожному випадку заявник при зверненні до суду із заявою повинен як дотримуватися норм процесуального законодавства, так і очікувати, що ці норми застосовуються.

Мотивуючи своє клопотання щодо поновлення процесуальних строків звернення до суду з відповідною скаргою сторона заявника посилався саме на відсутність єдиної юридичної практики та їх першочергове звернення до суду адміністративної юрисдикції з відповідним позовом (23.08.2019 року).

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Між тим, суд враховує, що правова основа презумпції знання законодавства обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України.

З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

Так, у відповідності до вимог статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями частини 1 статті 74 вказаного закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Крім того як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.07.2019р. приватним виконавцем вказано також що сторони мають право ознайомитися з матеріалами ВП, внесеними до автоматичної системи за адресою в мережі Інтернет де забезпечена можливість онлайн-оплати та вказано і ідентифікатор доступу. Як вбачається з копії позову до Одеського окружного адмінсуду позивач подав адміністративний позов 23.08.2019р., за яком 04.09.2019р. Одеським окружним судом винесено ухвалу, тобто також з пропущенням строку

Отже, беручи до уваги обізнаність скаржника - сторони виконавчого провадження, як про наявність відкритого виконавчого провадження з середини липня 2019 року, так і те, що останній приймає учать у судових процесах за допомогою адвоката, зважаючи, що чинним законодавством чітко визначено та врегульовано порядок оскарження дій виконавців, а також на положення законодавства щодо презумпції знання законодавства, суд приходить до висновку, що викладені стороною заявника підстави в якості поважності причин встановленого законом строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця є суперечливими і ними не наведено поважності причин неможливості подати вказану скаргу у строки, встановлені законодавством, підстави для визнання причин пропуску такого строку поважними - відсутні, а тому суд приходить до висновку про відмову у поновленні строку на оскарження дій приватного виконавця.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що, оскільки строк на вчинення процесуальної дії сплинув, а клопотання про поновлення вказаного строку є необґрунтованим та не відповідає обставинам, викладеним у самій скарзі, - вказана скарга підлягає залишенню без розгляду.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, боржнику було відомо про існування відкритого виконавчого провадження у липні 2019 року, оскільки 20 липня 2019 року він направив відповідний запит до приватного виконавця.

Суд вбачає, що відповідь на запит боржника було направлено виконавцем 08.08.2019 року, що у свою чергу спростовує твердження заявника з приводу того, що приватний виконавець не відреагував на його заяву.

Суд в даному випадку застосовує аналогію права на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України, де передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення приватного виконавця, заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников Олександр Володимирович, стягувач ОСОБА_2 , залишити без розгляду.

Щодо вирішення питання про стягнення правових витрат.

Представництво інтересів від імені ОСОБА_2 здійснював адвокат Фомічов І.О..

У відповідності до ч.5-6 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду,

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представником ОСОБА_2 ОСОБА_4 на виконання вимог статті 137 ЦПК України був наданий разом із поясненнями розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які сторона очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно розрахунку сторони стягувача, сума фактичних судових витрат, які ОСОБА_2 поніс у зв`язку з розглядом даної справи, складає 5020 грн..

Стороною стягувача на виконання вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України надано:

- копію договору про надання правової допомоги №6-03/18 від 14.03.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатським бюро «Фомічов і партнери»;

- копію додаткової угоди №3 до договору про надання правової допомоги від 14.03.2018 року, згідно п.1 якої сторони визначили форму надання правничої (правової) допомоги, яка буде виражатися у представництві інтересів клієнта в судах України та перед іншими фізичними та юридичними особами з питань захисту прав та інтересів клієнта в цивільній справі №522/21104/17.

Згідно умов додаткової угоди №3 від 14.03.2018 року, розрахунок робиться за тарифами, вказаними в прас-листі Бюро, який є невід`ємною частиною Договору та Угоди.

До суду надано копію додатку №1 до додаткової угоди №3 від 14.03.2018 року (прас-лист адвокатського бюро «Фомічов і партнери»); копію Акту приймання-передачі наданих послуг від 02.03.2019 року та копіюю квитанції №3 від 02.10.2019 року щодо сплати ОСОБА_2 на користь адвокатського бюро за надання правової допомоги коштів на суму 5000 грн. та квитанції щодо здійснення поштового відправлення на адресу ОСОБА_1 у розмірі 20 грн..

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України).

У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вивчивши перелік послуг, які вказані в акті приймання-передач та надані суду платіжні документи, суд приходить до висновку, що вимоги сторони стягувача частково знайшли своє підтвердження у матеріалах справи та вважає за можливе стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за правову допомогу у розмірі 5020, 00 грн..

При цьому, суд не приймає до уваги твердження сторони заявника з приводу того, що ОСОБА_1 є інвалідом та судові витрати відшкодовується за рахунок держави, оскільки вбачає, що останній має пільги та звільнений лише від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», який у свою чергу не розповсюджує свою дію та не регулює питання щодо стягнення судових витрат у вигляді витрат за правову допомогу.

Окрім того, висновку про те, що сторона, яка звільнена законом від сплати судового збору не звільняється від відшкодування витрат на правову допомогу дійшов Верховний суд у постанові від 18.10.2017 року по справі № 6-1544цс17.

Керуючись ч.ч.10-13, 43, 49, 81, 89, 95, 126, 127, 260, 261, 353, 354, 447, 449 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення приватного виконавця, заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников Олександр Володимирович, стягувач ОСОБА_2 - залишити без розгляду.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ) судові витрати за правову допомогу у розмірі 5020, 00 грн. (п`ять тисяч двадцять гривень 00 копійок).

В іншій частині судових витрат відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду, проте може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Повний текст ухвали суду складено 08.11.2019 року.

Суддя Домусчі Л.В.