Дата документу 20.02.2019
Справа № 501/3191/18

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Тимко М.Л.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 ІНВЕСТМЕНТ ЮКРЕЙН» (третя особа незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ») про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_2 з позовом в якому просить:

- Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 ІНВЕСТ ЮКРЕЙН», код ЄДРПУО 40611490, на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за вересень місяць 2018 року в розмірі 16774,70 грн.;

- Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 ІНВЕСТ ЮКРЕЙН», код ЄДРПУО 40611490, на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 15000 грн.;

- Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 ІНВЕСТ ЮКРЕЙН», код ЄДРПУО 40611490, на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі визначених квитанціями.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач з посиланням на норми трудового законодавства позивач зазначив, що працював в ДП «МТП «Чорноморськ» докером-механізатором 1-го класу другого терміналу. З 29.08.2018р. він працює докером-механізатором 1-го класу за переведенням з ДП «МТП «Чорноморськ» на підставі наказу директора ТОВ «ОСОБА_3 ІНВЕСТМЕНТ ЮКРЕЙН» за №152-О.

Разом з заявою про прийняття його на роботу до відповідача ним 29.08.2018р. було подано заяву від 22.08.2018р. про перерахунок заробітної плати на відповідний рахунок до ПАТ «МТБ Банк» з доданням до неї відповідних реквізитів банку. Відпрацювавши більше місяця на підприємстві відповідач не перерахував йому авансу та заробітної плати на його безготівковий рахунок.

Такі дії відповідача позивач вважає незаконними, що стало причиною звернення з даною заявою до суду (а.с.2-4).

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав відзив на позов (а.с.34-38), в якому, мотивуючи тим, що обовязкового зобовязання субєктів господарювання щодо здійснення ними перерахувань заробітної плати через установи банків на вказаний саме працівниками рахунок законодавством України не передбачено, просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Позивач та третя особа в судове засідання не зявились, але надали заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с.49, 60).

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.08.2018р. позивач був звільнений з підприємства Державного підприємства морський торговий порт «Чорноморськ» за переведенням до відповідача (а.с.7).

29.08.2018р. працівниками було складено акт про відмову начальника відділу кадрів відповідача ОСОБА_4 реєструвати поданні заяви з додатками про прийняття на роботу та про перерахунок профспілкових внесків (а.с.13).

30.10.2018р. позивачем разом із заявою про прийняття на роботу було подано заяву з доданням банківських реквізитів про перерахування заробітної плати на відповідний розрахунок в публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» (а.с.10-12).

30.08.2018р. на підставі наказу №152-О153 від 29.08.218р. позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду докера-механізатора в бригаду 2 за переведенням (а.с.9).

Відповідно до ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до змісту ст.21 КЗпП України, виплата працівникові заробітної плати і забезпечення умов праці, необхідні для виконання роботи, передбачені трудовим договором, є прямим обовязком власника підприємства.

Таким чином нарахування та виплата заробітної плати працівникам за виконану роботу є обовязком власника підприємства або уповноваженої на це особи.

Форми виплати заробітної плати визначені статтею 23 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Виплата заробітної плати у формі боргових зобов'язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється.

Частиною другої цієї статті передбачено, що заробітна плата може виплачуватися банківськими чеками у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України.

При цьому статтею 24 вказаного вище Закону передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. І лише за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства громадянин самостійно вирішує питання обрання форми отримання належної йому заробітної плати.

Тобто громадянин самостійно обирає в готівковій чи в безготівковій формі отримувати належну йому заробітну плату шляхом надання відповідної письмової згоди. Відсутність письмової згоди працівника позбавляє роботодавця можливості проводити виплату заробітної плати через банківські установи.

Відповідно до п.п.1.3., 1.8., 1.9. Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» затвердженого Постановою Правління Національного банку України 12.11.2003р. №492, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.12..2003р. №1172/8493, для відкриття «зарплатного» рахунку банк має укласти відповідний договір з працівником.

Таким чином роботодавець не може бути стороною цього договору. Власником «зарплатного» рахунку в банку на який перераховується заробітна плата є працівник, і тільки він може розпоряджатись цим рахунком.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.10-12), разом з заявою про прийняття на роботу до ТОВ «ОСОБА_3 ІНВЕСТМЕНТ ЮКРЕЙН», позивачем 29.08.2018р. було подано заяву від 22.08.2018р. про перерахунок його заробітної плати на відповідний рахунок до ПАТ «МТБ БАНК» з додатком відповідних реквізитів банку, які свідчать про укладання позивачем та «МТБ БАНК» відповідного договору на безготівкове зарахування грошових коштів на карточний рахунок.

Тобто позивачем подано заяву, яка свідчить про його бажання отримувати заробітну плату у вигляді безготівкового розрахунку з зарахуванням цих коштів на його особистий рахунок в відповідній банківській установі.

Відповідно до відзиву відповідача та доданих до нього актів та листів повідомлень (а.с.34-38, 40-41, 44-46), незважаючи на письмову заяву позивача, відповідач відмовляється перераховувати заробітну плату позивачеві на його особистий рахунок, наполягаючи на отримання авансу та заробітної плати тільки через АТ «БАНК АЛЬЯНС» або лише в готівковій формі через бухгалтерію підприємства.

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до вимог ч.1 ст.25 Закону України «Про оплату праці», забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», в Україні заборонена нечесна підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції чи послуг.

Таким чином, виходячи з вищезазначених норм матеріального права та досліджених судом доказів, які знаходяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що в діях відповідача вбачається застосування елементів примусу та не чесної підприємницької практики, яка направлена на обмеження права позивача вільно розпоряджатися своєю заробітною платою у безготівковій формі та на обслуговування і використання за своїм вибором банківських установ та їх послуг, які діють та надаються на території України, що є протизаконним.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки про нарахування заробітної плати від 03.12.2018р. за № ВК000000011 наданої відповідачем, у вересні місяці відповідач нарахував позивачеві заробітну плату у сумі 10900,44 грн. (а.с.43).

Після відрахування всіх обовязкових платежів до виплати зазначено 8586,79 грн.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за вересень місяць 2018 року підлягає частковому задоволенню.

Що стосується доводів відповідача (а.с.34-36) стосовно того, що позивачем не надано доказів наявності заборгованості по заробітній платі, та проте, що це є право а не обовязок субєктів господарювання щодо здійснення ними перерахувань заробітної плати через установи банків на вказаний саме працівниками рахунок, то суд відноситься до них критично з наступних підстав.

Відповідно до змісту ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Незважаючи на розяснення судом представнику відповідача його прав (а.с.50-51), відповідач стверджуючи про відсутність заборгованості перед позивачем (а.с.34-36) не надав суду будь-яких належних доказів про те, що позивач отримав нараховану йому заробітну плату в готівковому чи безготівковому вигляді. Представник відповідача посилався лише на те, що заборгованість відсутня у звязку з тим, що заробітна плата нарахована та знаходиться на депонованому рахунку та з неї відраховано всі обовязкові платежі.

Окрім того, ст.21 КЗпП України, ст.ст.23, 24 Закону України, «Про оплату праці» не містить права роботодавця розпоряджатися заробітною платою працівника та на встановлення виду оплати (готівкового, безготівкового, поштовими переказами на вказаний рахунок (адресу) тощо), а лише закріплюють при наявності письмової згоди працівника - власника заробітної плати, обовязок та можливість роботодавця на виплату та перерахунок заробітної плати у визначеній працівником формі втому числі і через банківські установи.

Також суд не бере до уваги розрахунок позивача стосовно суми заборгованості та доводів про стягнення моральної шкоди з наступних підстав.

В матеріалах справи (а.43) є довідка підприємства про нарахування заробітної плати за вересень місяць 2018 року і сума, яка зазначена в ній, позивачем не спростовується та не заперечується. А також позивач мав всі можливості отримати заробітну плату через бухгалтерію підприємства та одночасно оскаржувати дії відповідача до суду, які порушують його право на вільне розпорядження заробітною платою у безготівковому вигляді та право на вільне використання за своїм вибором банківських установ та їх послуг. Тому, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача стосовно стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 ІНВЕСТМЕНТ ЮКРЕЙН» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за вересень 2018 року в розмірі 8586,79 гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 ІНВЕСТМЕНТ ЮКРЕЙН» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя