ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1977/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю представника апелянта

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/27689/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року (суддя Карплюк О.І.) у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В жовтні 2019 року ОСОБА_2 до подання позовної заяви звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій зазначав, що він під час шлюбу із ОСОБА_1 з серпня 1978 року по вересень 2019 року ними було набуто будівельні матеріали, елементи, конструкції та роботи, що являють собою нежитлову споруду (офісні приміщення) загальною площею 718,7 кв.м., орієнтованою вартістю 400 000 грн., будівельні матеріали, елементи, конструкції та роботи, що являють собою нежитлову споруду (нежитлове приміщення, бар та перукарня) загальною площею 260,5 кв.м., орієнтованою вартістю 250 000 грн., що розташовані в АДРЕСА_1 ; садовий будинок площею 192,4 кв.м., що в с. Олешин Хмельницького району, орієнтована вартість якого 500 000 грн.; житловий будинок площею 59,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , орієнтована вартість якого 250 000 грн.; житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 68,7 кв.м., орієнтована вартість якого 300 000 грн. І загальна вартість майна, що є спільною сумісною власністю подружжя 1700000 грн. ОСОБА_2 зазначає, що вважає за доцільним провести поділ спільного майна подружжя шляхом виділення йому у приватну власність будівельні матеріали, елементи, конструкції та роботи, що являють собою нежитлову споруду (нежитлове приміщення, бар та перукарня) загальною площею 260,5 кв.м. в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 - будівельні матеріали, елементи, конструкції та роботи, що являють собою нежитлову споруду офісні приміщення загальною площею 718,7 кв.м. в АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_1 та інші особи перешкоджають йому у володінні та користуванні майном, що є спільною сумісною власністю, а саме: будівельними матеріалами, елементами, конструкціями та роботами, що являють собою нежитлову споруду (нежитлове приміщення, бар та перукарня) загальною площею 260,5 кв.м. в АДРЕСА_1 , тому заявник просив суд забезпечити його позов шляхом заборони ОСОБА_1 перешкоджати ОСОБА_2 користуватись майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя: будівельними матеріалами, елементами, конструкціями та роботами, що являють собою нежитлову споруду (нежитлове приміщення, бар та перукарня) загальною площею 260,5 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , вартістю 250 000 грн.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Заборонено ОСОБА_1 перешкоджати ОСОБА_2 користуватися майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, будівельними матеріалами, елементами, конструкціями та роботами, що являють собою нежитлову споруду (нежитлове приміщення, бар та перукарня), загальною площею 260,5 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 250 000 грн.

Не погоджуючись із цією ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянтка вказує, що суд першої інстанції послався лише на загальні норми процесуального права і не навів аргументів, обставин і доказів, які б підтверджували наявність ризиків визначених ч. 2 ст. 149 ЦПК України та які б у взаємозв`язку із обраним способом забезпечення позову сприяли досягненню постановленій меті такого забезпечення. На думку ОСОБА_1 , суд обраним забезпеченням позову у виді заборони чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні спірним нежитловим приміщенням, фактично вирішив спір по суті, оскільки таким чином підтвердив права позивача на таке майно, вказавши, що воно перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Зважаючи на викладене, апелянтка просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу відхилити, а судове рішення залишити без змін. Заявник вказує, що майно, на яке накладено забезпечення є спільною сумісною власністю подружжя, адже було набуте за період шлюбу. ОСОБА_2 зазначає, що між сторонами наявний спір лише щодо способу поділу майна, що є спільною власністю подружжя, а апелянтка вчиняє дії, які обмежують його право на користування спірним майном, що зумовить порушення прав заявника на весь період розгляду справи.

Представник апелянта апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній наведених.

Апелянтка ОСОБА_1 та заявник ОСОБА_2 до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та представника апелянта, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В силу положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, що ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для її задоволення.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим і немотивованим, з огляду на наступне.

Звертаючись 10.10.2019 року до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 зазначав, що має намір звернутися із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та оскільки остання перешкоджає йому у користуванні та володінні спірним майном, а саме: будівельними матеріалами, елементами, конструкціями та роботами, що являють собою нежитлову споруду (нежитлове приміщення, бар та перукарня) загальною площею 260,5 кв.м. по АДРЕСА_1 , що є спільним майном подружжя, тому просив суд з метою забезпечення його права на ефективний судовий захист забезпечити позов шляхом заборони ОСОБА_1 перешкоджати ОСОБА_2 користуватися зазначеним майном.

15 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подано позов до Хмельницького міськрайонного суду до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого позивач просив провести поділ спільної сумісної власності подружжя та виділити йому у особисту приватну власність будівельні матеріали, елементи, конструкції та роботи, що являють собою нежитлову споруду (нежитлове приміщення, бар та перукарня) загальною площею 260,5 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 250 000 грн.; житловий будинок площею 59,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:250, орієнтованою вартістю 250 000 грн.; житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 68,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, орієнтованою вартістю 300 000 грн., всього майна на 800 000 грн.

Виділити в особисту приватну власність ОСОБА_1 будівельні матеріали, елементи, конструкції та роботи, що являють собою нежитлову споруду (офісні приміщення) загальною площею 718,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 400 000 грн.; садовий будинок площею 192,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, орієнтованою вартістю 500 000 грн., всього майна загальною вартістю 900 000 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст. 149 ЦПК України).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволення вимог позивача (заявника).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається у письмовій формі, підписується заявником та, окрім іншого, повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову і виду забезпечення позову.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, суд приходить до висновку, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, в ній містяться лише мотиви, що підтверджують наявність спору між сторонами щодо поділу спільного майна подружжя. Однак, заява взагалі не містить посилань на докази, що підтверджують неможливість чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_2 та обґрунтованості заявником саме такого виду забезпечення позову, як заборону ОСОБА_1 перешкоджати ОСОБА_2 користуватися спірним майном.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що обраний ОСОБА_2 вид забезпечення позову не є необхідним для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів останнього.

Однак, суд першої інстанції наведених обставин та положень закону не врахував, не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття саме таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права, якими регламентовано порядок вирішення питання про забезпечення позову.

Судом першої інстанції також залишено поза увагою, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття саме такого виду забезпечення позову, як заборона ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні спірним майном може утруднити чи унеможливити виконання судового рішення в майбутньому.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а оскаржувана ухвала суду є немотивованою та такою, що постановлена з порушенням судом норм процесуального права.

Зважаючи на вказане, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 , а тому оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у її задоволенні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2019 року.

Судді (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П`єнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя А.П. Корніюк