КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/187/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 756/8252/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3, на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року, постановлене у складі судді Васалатія К.А.,

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

У червні 2016 року позивач ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором про отримання обладнання в системі «LeaseІT».

В обґрунтування позову зазначає, що 20 грудня 2013 року між позивачем ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання Ефектор «Pioneer-1000». На підставі п. 2.2. договору, а також п. 4.9. Правил, позивач надав відповідачу в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання. Про передачу обладнання свідчить акт приймання-передачі майна № 120335127 від 20.12.2013 року.

Загальна первісна вартість переданого обладнання становить 10400 грн. Згідно п. 2.1. договору умови, за яким ІТ-обладнання, інші товари та послуги надаються клієнту, визначаються Пакетом «LeaseІT», і відповідачем було обрано Пакет «LeaseІT» Десятка+.

Умовами даного пакету «LeaseІT» є: платіж при отриманні обладнання (загальної суми платежів): 10%; вид договору - фінансовий лізинг; кількість місячних лізингових платежів (крім першого) - 9; розмір місячних платежів - щомісяця рівними частинами; перехід права власності - виплата повної вартості обладнання.

Також п. 6.2. Правил визначено, що строк, протягом якого клієнт повинен сплачувати платежі, починається з дня передачі обладнання клієнту, і закінчується в останній день останнього календарного місяця встановленого Пакетом «LeaselT» строку. При цьому відповідач зобов'язався сплачувати платежі у загальній сумі 10400 грн. в такому порядку: перший платіж у розмірі 10% від загальної суми платежів; 9 платежів рівними частинами щомісячно до 20-го числа кожного місяця, тобто по 1040 грн.

Відповідно до структури грошових нарахувань відповідач сплатив 4282 грн., з яких на підставі ст. 534 ЦК України та п. 6.8. Правил зараховано: 103,80 грн. на погашення плати за прострочення щомісячних платежів; 4178,20 грн. на погашення місячних орендних платежів.

У зв'язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за невиконання договірних зобов'язань у розмірі 63874 грн. 40 коп., що складається з 6221 грн. 80 коп. компенсації вартості наданого обладнання; 52942 грн. 72 коп. - плата за прострочення щомісячних платежів, 72 грн. 07 коп. - компенсація понесених витрат пов'язаних з отриманням виконання зобов'язання, 4275 грн. 30 коп. суми сукупного індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми у розмірі 362 грн. 54 коп.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року позов задоволено : стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» суму заборгованості за невиконання договірних зобов'язань у розмірі 63 874 грн. 40 коп.

На підставі ст. 217 ЦПК України стягнуто з ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» 1600 грн. судового збору на користь держави, у подальшому, після вступу рішення в законну силу, стягнути з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» 1600 грн. судового збору.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити, здійснити новий розподіл судових витрат та стягнути з позивача судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Вказує на те, що оскаржуване судове рішення було ухвалене на підставі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, крім того, позивачем не було доведено існування обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Так, обґрунтовуючи необхідність стягнення з відповідача заявлених грошових сум, позивач посилався на те, що сума у розмірі 72 грн. 07 коп. є компенсацією понесених витрат, пов'язаних з отриманням виконання зобов'язань. Однак жодного доказу на підтвердження існування таких витрат та реального їх понесення позивачем не було надано ні разом з позовною заявою, ні під час судового розгляду. Розрахунки сум, які позивач просив стягнути з відповідача, також не відображають інформації про те, яким чином і на підставі яких документів позивач розрахував суму 72 грн. 07 грн. і коли ним реально були понесені такі витрати.

Жодним пунктом договору, укладеного між позивачем та відповідачем , а також Правилами отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг у системі LeaseIT не передбачено обов'язку відповідача компенсувати позивачу витрати, пов'язані з отриманням виконання зобов'язань.

Судом визнано обставини, які не були доведені позивачем, зокрема відповідно до п. 1.1. договору від 20.12.2013 року № 120335127 про отримання обладнання в системі LeaseIT, укладеного між позивачем та відповідачем, за цим договором клієнт бере участь в системі LeaseIT, зокрема отримує ІТ-обладнання та інші товари від постачальників - учасників системи LeaseIT, а також отримує послуги на умовах, визначених обраним клієнтом пакетом фінансування LeaseIT, а оператор LeaseIT зобов'язується на підставі заяви клієнта забезпечити передачу клієнту ІТ-обладнання (ІТ-обладнання, запасних частин, комплектуючих, витратних матеріалів тощо) обраним клієнтом постачальником та надання клієнту послуг, за умови виконання клієнтом вимог, передбачених пакетом LeaseIT. Пунктом 1.2. договору передбачено, що порядок отримання ІТ-обладнання, інших товарів, послуг клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseIT, які є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 4.1. договору право власності на ІТ-обладнання та інші товари переходить до клієнта відповідно до умов обраного клієнтом пакету LeaseIT та Правил.

Таким чином, із зазначених положень договору вбачається, що окрім умов самого договору, клієнт зобов'язаний виконувати обов'язки, передбачені Правилами отримання ІТ- обладнання, а також умовами обраного ним Пакету LeaseIT, який згідно інформації, що міститься на титульній сторінці договору перед підписами сторін, додається, та є невід'ємною частиною цього договору. Однак, в матеріалах справи не міститься копії Пакету фінансування LeaseIT, який було погоджено між позивачем та відповідачем.

Проте, судом першої інстанції було безпідставно визнано доведеною та встановленою ту обставину, що відповідачем було обрано саме Пакет LeaseIT Десятка+ та те, що відповідач погодився з умовами даного пакету.

Майже усі істотні умови договору лізингу, укладеного між позивачем та відповідачем, мітяться в Пакеті LeaseIT, копія якого в матеріалах справи відсутня і не була предметом дослідження в суді першої інстанції, оскільки не була надана позивачем. Фактично судом першої інстанції не було з'ясовано, чи було досягнуто сторонами договору згоди щодо усіх його істотних умов.

Звертав увагу на те, що судом першої інстанції не було перевірено правильність розрахунку плати за прострочення щомісячних платежів, про стягнення якої просив позивач, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та порушення конституційних прав відповідача. Вважає, що зазначена сума була стягнута з відповідача безпідставно, а судом було прийняте рішення на підставі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказував, що ні позовна заява, ні оскаржуване рішення не містить жодного обґрунтування походження заявленої до стягнення з відповідача суми у розмірі 52942 грн. 72 коп., яку позивач визначає як плату за прострочення щомісячних платежів та яким чином зазначені суми розраховувались, враховуючи, що вартість обладнання становить 10400 грн.

Крім того, судом першої інстанції не було належним чином досліджено зазначені обставини, не було перевірено розрахунок заборгованості, наданий позивачем і застосовано до спірних правовідносин закон, що не підлягав застосуванню, а саме: статті 525, 526 та 530 ЦК України. Більше того, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин навіть статтю 1050 ЦК України, якою регулюються відносини позики, дія якої не розповсюджується на відносини лізингу.

Звертав увагу суду на те, що відповідача фактично було декілька разів притягнуто до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення шляхом нарахування неустойки на суму неустойки , нарахованої за попередній місяць.

Судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до п. 1 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Разом з відповідно до розрахунку, неустойка ним зараховувалась починаючи з 21 квітня 2014 року по 20 червня 2016 року, тобто протягом двох років.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги відповідача та просили її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2013 року між позивачем ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання Ефектор «Pioneer-1000».

На підставі п. 2.2. договору, а також п. 4.9. Правил отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі «LeaseІT», позивач надав відповідачу в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання. Про передачу обладнання свідчить акт приймання-передачі майна № 120335127 від 20.12.2013 року. Загальна первісна вартість переданого обладнання становить 10400 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 627, 530, 629, 526, 625, 534 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України та виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не виконав своїх грошових зобов'язань перед позивачем та сплатив лише 4282 грн., з яких на підставі ст. 534 ЦК України та п.6.8 Правил зараховано : 103,8 грн. на погашення плати за прострочення щомісячних платежів, 4178 грн. 20 коп. - на погашення місячних орендних платежів. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у визначений договором строк договірних зобов'язань не виконав.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції визнав за доцільне стягнути судовий збір у сумі 1600 грн. з позивача у справі, оскільки при подачі позову судовий збір позивачем сплачений не був, а в подальшому, після вступу рішення у законну силу, - стягнути з відповідача на користь позивача зазначену суму судового збору.

Проте погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову у повному обсязі - не відповідають обставинам справи, а також судом порушено норми матеріального права, оскільки застосовано норму закону, який не підлягав застосуванню у даних правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи 20 грудня 2013 року між ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», що діяло через постачальника ФОП ОСОБА_6, та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про отримання обладнання в системі LeaseIT, відповідно до якого відповідачу було передано в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання - Ефектор «Pioneer-1000».

Як зазначено у договорі, підписуючи його, ОСОБА_2 приймає на себе зобов'язання щодо сплати платежів за отримане обладнання згідно з вказаним пакетом фінансування LeaseIT. В момент підписання акту прийому-передачі право власності на обладнання та всі права вимоги щодо сплати платежів за цим договором переходять від постачальника до оператора LeaseIT. Одночасно до клієнта переходить право користування обладнанням за адресою експлуатації та матеріальна відповідальність за отримане обладнання. Право власності на обладнання переходить до клієнта згідно з умовами обраного пакету фінансування LeaseIT.

Відповідно до п. 1.1. договору, укладеного між ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» та ОСОБА_2, клієнт бере участь в системі «LeaseІT», а саме отримує ІТ-обладнання та інші товари від постачальників - учасників системи LeaseІT, а також отримує послуги, на умовах, визначених обраним клієнтом Пакетом фінансування «LeaseІT», а оператор «LeaseІT» - позивач, зобов'язується на підставі договору забезпечити передачу клієнту ІТ-обладнання (ІТ-обладнання, запасних частин, комплектуючих, витратних матеріалів, тощо) обраним клієнтом постачальником та надання клієнту послуг, за умови виконання клієнтом вимог, передбачених Пакетом LeaselT.

Відповідно до п. 1.2. договору порядок отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі «LeaseІT», які є невід'ємною частиною цього Договору. При цьому відповідно до п. 9.7. договору відповідач підтвердив, що з Правилами ознайомлений, зміст правил йому зрозумілий, і він погоджується їх дотримуватись і виконувати.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що умови, за якими ІТ- обладнання, інші товари та послуги надаються клієнту, визначаються Пакетом LeaseIT.

Пунктом 3.1. договору передбачається, що клієнт сплачує на користь оператора LeaseIT платежі згідно з умовами пакету LeaseIT та цим договором.

Відповідно до п. 4.1. договору право власності на ІТ-обладнання та інші товари переходить до клієнта відповідно до умов обраного клієнтом пакету LeaseIT та Правил.

Пунктом 5.4.2. договору передбачено, що клієнт зобов'язаний своєчасно в повному обсязі сплачувати платежі, передбачені Пакетом LeaseIT та цим Договором.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в матеріалах справи відсутній пакет фінансування LeaseIT, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на першій сторінці договору визначено назву пакету: LeaseIT Десятка+ та умови цього пакету, а саме: платіж при отриманні обладнання ( загальної суми платежів) - 10%; кількість місячних платежів, крім першого - 9, вид договору : фінансовий лізинг; перехід права власності клієнту: виплата повної вартості обладнання ( а.с. 18).

На підставі п. 2.2. Договору, а також п. 4.9. Правил, позивач надав відповідачу в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання. Обставина щодо передачі обладнання підтверджується актом приймання-передачі майна № 120335127 від 20.12.2013 року, підписаним постачальником ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ( а.с. 26).

Відповідно до п.3.1 договору клієнт сплачує на користь оператора LeaseІT платежі згідно з умовами пакету LeaseІT за цим договором на підставі рахунків оператора в строк до 20 числа поточного місяця.

Виходячи із умов пакету фінансування та загальної суми платежів, визначеної договором у розмірі 10400 грн., сума щомісячного платежу становить 1040 грн. ( а.с. 18).

Однак, як вбачається з структури грошових нарахувань та надходжень, відповідачем ОСОБА_2 було внесено платежів на загальну суму 4282 грн., з яких 4178 грн. 20 коп. було спрямовано на погашення місячних платежів, а 103 грн. 80 коп. - штрафних санкцій за несвоєчасну сплату рахунків ( а.с.27).

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що дійсно ним було укладено вищевказаний договір, він отримав обладнання відповідно до акту приймання-передачі та здійснив платежів на загальну суму 4282 грн., інших платежів відповідач не вносив, при цьому обладнання залишилось у нього.

За викладених обставин, доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для стягнення компенсації вартості наданого відповідачу обладнання в сумі 6221 грн. 80 коп. - є необґрунтованими. Відсутність в матеріалах справи окремого документу під назвою «Пакет фінансування LeaseІT Десятка+» не може бути підставою для відмови у позові, оскільки умови такого пакету викладені в договорі про отримання обладнання, що підписаний відповідачем, та зазначена обставина ним не заперечується.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості обладнання, що було передане відповідачу, в сумі 6221 грн. 80 коп.

Разом з тим, судом першої інстанції було невірно визначено правову підставу для стягнення зазначеної суми - ч. 2 ст. 1050 ЦК України (право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, у разі прострочення чергової частини позики), оскільки між сторонами виникли правовідносини з договору фінансового лізингу, а не договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч.ч.1,2 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним безпопередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей встановлених цим параграфом та законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 вказаного Закону, якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Статтею 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» та п. 8.1.6 Правил отримання ІТ- обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІT передбачено право лізингодавця стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість.

Відповідно до умов укладеного договору, виплата повної вартості обладнання повинна була бути здійснена відповідачем до 22 вересня 2014 року, проте зазначених зобов'язань відповідач не виконав.

Посилання відповідача на неотримання рахунків для оплати лізингових платежів колегія суддів вважає безпідставними, оскільки п. 6.5 Правил передбачено, що неотримання рахунку не звільняє клієнта від зобов'язань щодо своєчасної оплати платежів.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми збитків від інфляції та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розрахунок збитків від інфляції зроблений позивачем правильно, шляхом множення суми кожного простроченого місячного платежу ( всього 6 платежів) на розмір сукупного індексу інфляції за період прострочення, починаючи з 21 квітня 2014 року до 14 червня 2016 року ( дата розрахунку при пред'явленні позову). Загальний розмір інфляційних збитків становить 4275 грн. 30 коп. Зазначений розрахунок відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано.

Також обґрунтованим є нарахування 3% річних на суму кожного простроченого місячного платежу шляхом множення суми заборгованості на 3% річних та на кількість прострочених днів. Загальна сума трьох відсотків річних становить 362 грн. 54 коп.

Разом з тим, задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги щодо стягнення штрафних санкцій, передбачених п.14.2 Правил, за несплату рахунків ( місячних платежів), суд першої інстанції належним чином не перевірив зроблений позивачем розрахунок, не з'ясував правову природу таких нарахувань та дійшов необґрунтованого висновку про стягнення штрафних санкцій на суму 52 942 грн. 72 коп., що нараховані за період з 01 травня 2014 року до 20 червня 2016 року ( а.с. 27).

Згідно з п.п. 9.2.4., 14.2. Правил отримання ІТ- обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІT, клієнт зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати платежі, передбачені пакетом LeaseIT; у разі несвоєчасної оплати клієнтом нарахованого платежу клієнт сплачує на користь оператора LeaseIT плату за прострочення платежу в розмірі десяти відсотків від суми простроченого платежу, якщо погашення здійснюється після закінчення розрахункового періоду, на який припадає дата оплати за договором. Сплата плати за прострочення платежу не звільняє клієнта від обов'язку у повному обсязі оплатити платежі, передбачені пакетом LeaseIT.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, відповідно до п.14.2 Правил відповідач зобов'язаний до сплати неустойки у розмірі 10% від суми невиконаного грошового зобов'язання.

Частиною 2 ст. 550 ЦК України заборонено нарахування процентів на неустойку.

Як вбачається з структури грошових нарахувань, наданих позивачем, сума заборгованості у травні 2014 року, після початку прострочення платежів з боку відповідача, нарахована наступним чином : сума заборгованості за квітень (1021 грн. 80 коп.) + розмір місячного платежу ( 1040 грн.) + 10% від суми простроченого платежу (неустойка) - 102,18 грн., всього заборгованість на кінець місяця - 2163 грн. 98 коп.

У червні 2014 року сума неустойки 10 % від простроченого платежу нарахована не від суми прострочених 2-х місячних платежів - 2061 грн. 80 коп., тобто в розмірі 206 грн. 18 коп., а нарахована від загальної суми заборгованості, що становить суму простроченого боргу та суму неустойки - 2163 грн. 98 коп., тобто в розмірі 216 грн. 40 коп.

У липні зазначена неустойка нарахована також у розмірі 10% від суми загальної заборгованості 3420 грн. 38 коп., яка включає в себе неустойку за попередній місяць: (2163 грн. 98 коп. ( загальна сума заборгованості) + 1040 грн. ( платіж за місяць) + 216 грн. 40 коп. ( сума неустойки за попередній місяць)) х10% = 342 грн. 04 коп.

З викладеного вбачається, що позивачем нарахування неустойки в наступних місяцях проводилось за наростаючим підсумком заборгованості, який включав у себе суму неустойки, нараховану за попередній місяць. Тобто неустойка нараховувалась як на сукупну суму прострочених місячних платежів, так і на сукупну суму неустойки за попередні місяці.

Після завершення строку, в який мали бути сплачені місячні платежі, тобто після 22 вересня 2014 року, сума неустойки за поточний місяць була нарахована позивачем на суму заборгованості по платежах - 6221 грн. 80 коп. та на сукупну суму неустойки за попередні місяці за наростаючим підсумком. Наприклад, розмір неустойки визначений за жовтні 2014 року - 799 грн. 49 коп., у травні 2015 року - 1557 грн. 99 коп., у червні 2016 року - 5378 грн. 59 коп. Загальна сума неустойки визначена позивачем до стягнення - 52 942 грн. 72 коп.

Проте зазначений розрахунок суперечить вимогам як вимогам закону та положенням пункту 14.2 Правил.

Враховуючи викладене та положення п. 14.2 Правил, колегія суддів вважає, що розмір неустойки у травні 2014 року мав становити 102 грн. 18 коп., у червні - 206 грн. 18 коп., у липні - 310 грн. 18 коп., у серпні - 414 грн. 18 коп., у вересні - 518 грн. 18 коп., а всього - 1550 грн. 90 коп. Розмір неустойки у наступному періоді, після завершення строку виплати вартості обладнання, за один місяць повинен становити 10% від загальної суми прострочених платежів, тобто 10% від 6221 грн. 80 коп. = 622 грн. 18 коп. Таким чином, загальна сума неустойки відповідно до умов договору становить: 1550 грн. 90 коп. + ( 622 грн. 18 коп. х 21 місяць = 13065 грн. 75 коп.) = 14 616 грн. 65 коп.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності нарахування пені лише в межах одного року, як передбачено ч. 2 ст. 258 ЦК України, якою встановлено позовну давність в один рік для стягнення неустойки, колегія суддів у даному випадку вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-25цс15 норми частини третьої статті 267 ЦК України поширюються як на загальну, так і на спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватись не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був обізнаний про розгляд даної справи у суді, 13 жовтня 2016 року знайомився з матеріалами справи ( а.с. 49), 27 лютого 2017 року звертався із зустрічним позовом про визнання договору недійсним, проте ухвалою суду від 23 листопада 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду у зв'язку з неявкою ОСОБА_2 та його представника в судове засідання. ( а.с. 79, 89). Заяв про застосування строку позовної давності ні відповідач, ні його представник до суду першої інстанції не подавали.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення

Враховуючи ту обставину, що сума нарахованої неустойки 14 616 грн. 65 коп. значно перевищує як суму компенсації вартості наданого обладнання - 6 221 грн. 80 коп., так і суму збитків від інфляції - 4275 грн. 30 коп., колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для зменшення суми неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України до суми 6222 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо безпідставного стягнення з відповідача компенсації понесених витрат, пов'язаних з отриманням виконання зобов'язання - 72 грн. 07 коп., - колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що він поніс зазначені витрати, не надано розрахунку зазначених витрат та не зазначено, у чому вони полягають.

Отже, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації витрат на суму 72 грн. 07 коп., оскільки позовні вимоги у цій частині є недоведеними.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги та наявність підстав для скасування рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», на користь якого з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню компенсація вартості наданого обладнання - 6 221 грн. 80 коп., неустойка за прострочення платежів - 6222 грн., інфляційні збитки - 4275 грн. 30 коп., три проценти річних - 362 грн. 54 коп., а всього - 17 081 грн. 64 коп.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду у повному обсязі, то необхідно також здійснити розподіл судових витрат. Враховуючи, що позивачем не було сплачено судовий збір при зверненні до суду з даним позовом, з посиланням на неможливість сплатити судовий збір у зв'язку з арештом грошових коштів на банківських рахунках позивача, то за правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1378 грн.

Крім того, враховуючи, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, то із позивача на користь відповідача слід стягнути понесені ним витрати у зв'язку зі сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги, пропорційно розміру вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено (73%). Отже, сума понесених витрат, що підлягає компенсації відповідачу за рахунок позивача, становить: (1378 грн. х 150% = 2067) х 73% = 1508 грн. 91 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року - скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) на користь Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» ( ) заборгованість за договором про отримання обладнання на умовах фінансового лізингу: компенсацію вартості наданого обладнання: 6221 грн. 80 коп., неустойку за прострочення платежів - 6222 грн., інфляційні збитки - 4275 грн. 30 коп., три проценти річних - 362 грн. 54 коп., а всього стягнути - 17 081 грн. 64 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1378 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги - 1508 грн. 91 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.