У Х В А Л А

28 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 183/4146/15

провадження № 61-3195ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", треті особи: Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк", Відділ з питань захисту прав споживачів виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про визнання недійсним кредитного договору та частково недійсним договору факторингу,

ВСТАНОВИВ :

07 липня 2015 року ПАТ "Альфа-Банк" звернулося до суду із вищезазначеною позовною заявою, яку в подальшому уточнило. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що 28 червня 2014 року між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 500949880, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 26 520,77 грн. на строк з 28 червня 2014 року по 01 липня 2019 року зі сплатою 15,99 % річних. Банк виконав всі умови договору і надав ОСОБА_1 кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань, своєчасно не сплачувала кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 01 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 32 631,79 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 26 520,77 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 2 103,58 грн., комісії у розмірі 3 007,44 грн. та штрафу у розмірі 1 000,00 грн.

Згідно з умовами договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року ПАТ "Альфа-Банк" відступило, а ТОВ "Кредитні ініціативи" прийняло право вимоги за кредитним договором № 500949880 від 28 червня 2014 року, укладений між ПАТ "Альфа-Банк" та відповідачем.

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ "Альфа-Банк", яку в подальшому уточнювала. В обґрунтування уточненої зустрічної позовної заяви зазначила, що надана банком копія кредитного договору № 500949880 від 28 червня 2014 року містить порушення встановленої законом форми, а саме - не зазначено відповідальної особи банку на укладання кредитного договору, не зазначено місце його укладання, без застосування оптичних приладів не читається і взагалі вона зазначений кредитний договір не підписувала та грошей у зазначеній позивачем сумі не отримувала. Крім того, наданий договір факторингу містить значні порушення законів щодо поширення про неї конфіденційної інформації та порушення банківської таємниці, а тому просить суд визнати кредитний договір № 500949880 від 28 червня 2014 року недійсним, визнати договір факторингу № 1 від 21 червня 2016 року частково недійсним та відмовити ТОВ "Кредитні ініціативи" в задоволенні первісного позову.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2018 року, залишене без зміни постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, позов ТОВ "Кредитні ініціативи" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованість за кредитним договором № 500949880 від 28 червня 2014 року станом на 01 травня 2015 року у розмірі 32 631,79 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 26 520,77 грн., заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 2 103,58 грн., комісії у розмірі 3 007,44 грн. та штрафу у розмірі 1 000,00 грн., а також судовий збір у розмірі 326,32 грн., а всього на суму 32 958,11 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ "Кредитні ініціативи" про визнання недійсним кредитного договору та частково недійсним договору факторингу відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи" та відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що ОСОБА_1 виконувала кредитний договір та протягом деякого часу сплачувала кошти за користування кредитом, тобто своїми діями схвалила спірний договір, а відтак він є дійсним; а також з того, що не вбачається порушення прав ОСОБА_1 зі сторони ПАТ "Альфа-Банк", оскільки її особисті дані були передані ТОВ "Кредитні ініціативи" в межах реалізації їх прав, а саме у зв'язку з укладанням договору факторингу.

06 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили всі фактичні обставини справи, а саме, суд першої та апеляційної інстанції дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з неї суми заборгованості за кредитним договором, оскільки кредитні кошти у банку вона не отримувала, внески на погашення кредиту не робила. Крім того, скаржниця посилається на невідповідність кредитного договору вимогам закону, тому просила визнати його недійсним. ОСОБА_1 зазначила про те, що договором факторингу порушено її права.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження).

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Як вбачається з розміру сплаченого судового збору, змісту судових рішень у справі заявлено позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 32 631,79 грн., що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто справа є малозначною.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню не встановлено.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко