КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________
Справа №367/6788/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2558/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 жовтня 2018 року (суддя Саранюк Л.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ощадбанк» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

встановила:

у жовтні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 4 602грн 18коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3 574грн 56коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20 березня 2015 року по 16 березня 2018 року у розмірі 180 938грн 34коп. та моральну шкоду у сумі 2 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що у період з 05 грудня 2012 року по 20 березня 2015 року працював у філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк».

Позивач посилався на те, що з 22 вересня 2014 року у зв'язку з військовим подіями, що відбуваються на сході країни, він не мав змоги виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для його життя та здоров'я, а в подальшому в цілях безпеки був змушений із сім'єю покинути свій дім, 21 червня 2016 року отримав статус внутрішньо переміщеної особи та постійно проживає у м. Ірпінь.

Позивач стверджував, що в липні 2017 року звертався до відповідача щодо розрахунку заробітної плати, однак відповідач розрахунок заробітної плати не надав, проте повідомив, що він не звільнений з посади та повинен у десятиденний термін вийти на роботу за адресою: м. Краматорська, вул. Я. Мудрого, 39-4.

Позивач вважав вимоги відповідача безпідставними, так як на підставі наказу №70-к від 10 березня 2015 року його було звільнено з займаної посади у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач стверджував, що при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, не виплачено компенсацію за невикористану відпустку та не виплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України.

Мотивуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що відповідач не виплатив йому грошові кошти при звільненні, чим залишив його без засобів до існування, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку із

чим від відчував моральні страждання, змушений був економити, не мав змоги купити подарунок своїй дитині, що призвело до душевних страждань.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не врахування тієї обставини, що запис про його звільнення зроблений у його трудовій книжці відповідальною особою, трудова книжка йому була видана у день звільнення, що відповідає положенням КЗпП України та Інструкції ведення трудових книжок, однак повний розрахунок проведений не був.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що позивач не був звільнений з роботи, так як не був попереджений про наступне вивільнення відповідно до норм трудового законодавства, перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем, а тому підстав для виплати йому грошових коштів, які є предметом позову, не має.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 5 грудня 2002р. позивач був прийнятий на посаду провідного економіста служби по роботі з проблемними активами філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк».

Згідно Положення про територіально відокремлене безбалансове відділення № 10004/0346 філії - Донецького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», місцезнаходження відділення - м. Макіївка Донецької області.

На території Донецької та Луганської областей, починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи відповідно до постанови Правління НБУ від 23 липня 2014 року № 436.

На виконання цієї постанови та у зв'язку з неможливістю здійснювати контроль за провадженням банківської діяльності, НБУ зобов'язав банки призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою (постанова правління НБУ № 466 від 6 серпня 2014 року).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085-р від 7 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до яких віднесено м. Макіївка Донецької області.

Виконуючи вказану постанову НБУ, постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 7 листопада 2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» та вищезазначене розпорядження КМУ, банк припинив діяльність окремих територіально відокремлених безбалансових відділень АТ «Ощадбанк» у Донецькій області з 24 листопада 2014р., а у грудні 2014 року Донецьке обласне управління Ощадбанку розпочало свою роботу у м. Краматорськ.

Вказані обставини є загальновідомими, не потребують доказування і не заперечуються позивачем, який підтвердив, що виїхав з м. Макіївка у вересні 2014 року, перебував за межами України і трудові обов'язки не виконував.

Наказом № 3135 від 4 грудня 2014 року філії - Донецьким обласним управлінням АТ «Ощадбанк» «Про внесення змін до штатного розпису і скорочення чисельності штату працівників в ТВБВ Донецькій області», посада, яку займав позивача, підлягала скороченню.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно акту, складеного працівниками ТВБВ № 10004/0346 19 січня 2015 року, ОСОБА_2 неможливо було попередити про наступне вивільнення з 20 березня 2015 року, так як його місцезнаходження невідомо.

Наказом № 70-к від 10 березня 2015 року філії - Донецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України були звільнені працівники ТВБВ № 10004/0346 (пункти 770-865 наказу).

Разом з цим, ОСОБА_2 вказаним наказом звільнений не був.

Відповідно до наданого відповідачем суду штатного розпису ТВБВ № 10004/0346 станом на 13 листопада 2017 року посада провідного економіста, яку займає позивач, обліковується у штатному розписі.

За змістом ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку підлягають виплаті працівнику у разі припинення трудового договору.

Враховуючи, що під час судового розгляду було встановлено, що позивач не був звільнений з роботи, з ним не був припинений трудовий договір, який триває на час розгляду справи судом, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України та компенсації за невикористану відпустку.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що про наступне звільнення позивача було попереджено працівниками ТВБВ № 10004/0346 шляхом skype зв'язку, не може свідчити про дотримання вимог статті 492 КЗпП України, так як вказана норма не передбачає можливості попередження працівника про наступне звільнення у зазначений спосіб.

Саме дотримуючись норм трудового законодавства, у зв'язку із неможливістю належного повідомлення позивача про наступне звільнення, відповідач не прийняв рішення про звільнення позивача, не допустивши порушення трудових прав позивача.

Доводи апеляційної скарги, що звільнення позивача підтверджується записом у його трудовій книжці, колегія суддів вважає безпідставним.

За змістом ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Отже, укладення та припинення трудового договору оформляється наказом. Разом з цим, наказ про звільнення позивача виданий не був.

Крім того, особа, яка зробила запис у трудовій книжці позивача - заступник керуючого ТВБВ № 10004/0346 ОСОБА_3, була звільнена з роботи 20 березня 2015 року наказом № 70-к від 10 березня 2015 року (пункт 770 наказу), а відтак не мала повноважень на здійснення запису у трудовій книжці позивача.

Також з пояснень позивача встановлено, що він отримував трудову книжку у м. Макіївка 20 березня 2015 року, однак філія - Донецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» у той час не здійснювала свою діяльність у м. Макіївка, а відтак і не могла видавати звільненим працівникам трудові книжки у м. Макіївка, проводити з ними розрахунки та здійснювати інші дії, які передбачені при звільненні.

З пояснень відповідача встановлено, що у зв'язку із ситуацією, яка склалася на території Донецької області у 2014 році, банк перевозив архіви та документи з території, непідконтрольної українській владі, у тому числі і трудові книжки, з метою їх збереження та недопущення втрати, а у подальшому вони видавалися працівникам.

Актом прийому-передачі трудових книжок ТВБВ № 10004/0346 від 30 липня 2014 року підтверджується, що інкасатор відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ТВБВ № 10004/0346 ОСОБА_4 отримав 157 трудових книжок працівників ТВБВ № 10004/0346, у тому числі і трудову книжку позивача (пункт 45 списку).

ОСОБА_4 був звільнений законом № 70-к від 10 березня 2015 року (пункт 797 наказу).

Вищевикладені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про отримання позивачем трудової книжки не у результаті його звільнення, не за місцем знаходження роботодавця, а запис в ній була здійснена посадовою особою, яка не мала таких повноважень станом на 20 березня 2015 року. При цьому, позивач визнав, що з наказом про звільнення він ознайомлений не був.

За таких обставин, судом не встановлено підстав для висновку про звільнення позивача наказом № 70-к від 10 березня 2015 року.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є похідними від позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, які задоволенню не підлягають, тому також не підлягають задоволенню.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Під час судового розгляду не було встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача, тому підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не встановлено.

Вирішуючи зазначені позовні вимоги, суд першої інстанції безпідставно послався на

ст. 23 ЦК України та зазначив про ненадання позивачем доказів тривалості, глибини, проявів душевних страждань, так як позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку із їх безпідставністю, а не у зв'язку із їх недоведеністю.

Разом з цим, неправильне застосування судом норм матеріального права в цій частині не призвело до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду в цій частині.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Судом першої інстанції повно встановлені фактичні обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, допущенні судом порушення не призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк