КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2962/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного Акціонерного Товариства «Міський комерційний банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

22 червня 2017 року позивач ОСОБА_5 звернулась у суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором банківського вкладу, в якому просила стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 459769,74 грн., які складаються з суми неповернутих коштів за депозитним вкладом по Договору строкового банківського вкладу № 2630/36/173210 «Ваш стабільний» від 11.04.2014 - 229657,92 грн.; 3% річних від суми боргу по цьому договору за весь час прострочення за період з 11.10.2014 по 15.06.2017 -21140,98 грн.; інфляційних втрат за весь час прострочення по цьому договору в період з 11.10.2014 по 15.06.2017 - 208970,84 грн. та грошові кошти в розмірі 1500 грн. витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 квітня 2014 року між ПАТ «Міський КомерційнийБанк» в особі заступника начальника відділення № 36 Жихаренка О.С. та ОСОБА_5 було укладено Договір строкового банківського вкладу № 2630/36/173210 «Ваш стабільний» (з виплатою відсотків щомісячно), згідно п. 1.2 ч. №1 якого, банк прийняв від вкладника грошові кошти у сумі 310000 грн. на строковий депозитний рахунок у валюті гривня, строком на 91 день (з 11.04.2014 по 11.07.2014 ) із щомісячною виплатою процентів в розмірі 25,35% річних, з можливістю збільшення (додаткових внесків) та автоматичною лонгацією.

На виконання п. 1.2 ч. №2 вищевказаного договору, позивач 11 квітня 2014 року внесла, а відповідач прийняв на строковий депозитний рахунок НОМЕР_1 кошти у сумі 310000,00 грн. Факт внесення вказаної суми коштів підтверджується квитанцією 7389 від 11.04.2014.

Крім того, відповідно до п. 1.2 ч. №1 договору, позивач додатково внесла грошові кошти у сумі 80000,00 грн., шляхом їх перерахування 15.04.2014, факт перерахування підтверджується випискою по угоді 2630/36/173210 від 11.04.2014.

Починаючи з 15 квітня 2014 року на строковому депозитному рахунку позивача знаходилась сума коштів у розмірі 390000,00 грн., на яку відповідно до умов Договору з 16 квітня 2015 року нараховувались відсотки у розмірі 25,35% річних.

11 липня 2014 pоку на підставі п. 1.4 ч. №1 строк дії Договору був автоматично пролонгований на умовах, що діяли на момент лонгації (п. 1.3 ч. №2 Договору), а саме на 91 день (з 11.07.2014 по 10.10.2014 ), із щомісячною виплатою процентів в розмірі 18,25 % та з утриманням податку на доходи від капіталу по депозиту у розмірі 15%, згідно чинного на той час законодавства України.

У період дії договору з 11.04.2014 по 10,10.2014 нараховані відсотки перераховувались на картковий рахунок позивача, що підтверджується Випискою по договору № 007-0040629-Ф/13-ОЕР, але позивачем отримані не були.

10 жовтня 2014 року закінчився строк дії пролонгованого Договору, позивач не вимагала повернення суми, але банк не здійснив автоматичну лонгацію вкладу та зупинив нарахування відсотків, про що мав повідомити позивача та здійснити повернення Вкладу та нарахованих процентів.

Дізнавшись про припинення дії договору, вона, бажаючи повернути свої кошти, неодноразово зверталась до працівників банку з проханням повернути їй суму депозитного вкладу та нараховані проценти, однак щоразу отримувала відмову з посиланням на скрутну ситуацію в державі та відсутність коштів в банку.

20.11.2014 в банк була введена тимчасова адміністрація відповідно до Постанови НБУ від 20 листопада 2014 pоку та згодом розпочато процедуру ліквідації банку.

Позивач посилаючись на те, що у відповідності до розділу V Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», їй була виплачена сума, що дорівнює граничному розміру відшкодування коштів за вкладом, а саме: згідно заяви на виплату переказу від 02.03.2015 їй було перераховано 35788,29 грн., та згідно заяви на виплату переказу від 02.03.2015 їй було перераховано 23889,80 грн., які вона отримала через касу «Укргазбанку» АБ відділення № 38 Київської обласної дирекції; згідно заяви на видачу готівки №67 від 01.04.2015 їй було виплачено 140321,91 грн. через відділення AT «Укрсоцбанку».Таким чином, їй була повернута сума в розмірі 200000,00 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року

в задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором банківського вкладу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. А тому, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що позивач неодноразово зверталася до банку щодо повернення вкладів, але отримала відмову з посиланням відсутності коштів. Зазначав, що в період березня-квітня 2015 року позивач отримала сумарно гарантовану суму від фонду у розмірі 200 000 грн. 03 квітня 2015 року позивач подала заяву до банку про задоволення кредиторів, відповідно до якої 01 вересня 2015 року надійшла відповідь, що наявні кредиторські вимоги включені до 4 черги в сумі 259 730,40 грн. Оскільки позивач вважала порушеним її право відповідачем щодо неповернення усієї суми коштів, то вона звернулася до суду за його захистом, але у задоволенні позову було відмовлено. При цьому, представник позивача виклав зміст спеціальних законів, але вважав, що в даному випадку буде пріоритетним конституційне право особи на судовий захист ніж спеціальний закон. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника відповідача ОСОБА_4 уповноважена особа на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» зазначала, що рішення суду є законним і обгрунтованим і правових підстав до його скасування не вбачається з посиланням на спеціальні норми права та процедури ліквідації банку. Просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

У судове засідання сторони не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлені, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

За відсутності правових підстав суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

11 квітня 2014 року між ПАТ «Міський Комерційний Банк» в особі заступника начальника відділення № 36 Жихаренка О.С. та ОСОБА_4 було укладено Договір строкового банківського вкладу № 2630/36/173210 «Ваш стабільний» (з виплатою відсотків щомісячно).

Згідно п. 1.2 ч. №1 Договору, банк прийняв від вкладника грошові кошти у сумі 310000 грн. на строковий депозитний рахунок у валюті гривня, строком на 91 день (з 11.04.2014 по 11.07.2014) із щомісячною виплатою процентів в розмірі 25,35% річних, з можливістю збільшення (додаткових внесків) та автоматичною пролонгацією.

На виконання п. 1.2 ч. №2 вищевказаного договору, позивач 11 квітня 2014 року внесла, а відповідач прийняв на строковий депозитний рахунок НОМЕР_1 кошти у сумі 310000,00 грн. Факт внесення вказаної суми коштів підтверджується квитанцією 7389 від 11.04.2014.

Відповідно до п. 1.2 ч. №1 договору, позивач додатково внесла грошові кошти у сумі 80000,00 грн., шляхом їх перерахування 15.04.2014. Факт перерахування підтверджується випискою по угоді 2630/36/173210 від 11.04.2014.

Таким чином, починаючи з 15 квітня 2014 року на строковому депозитному рахунку позивача знаходилась сума коштів у розмірі 390000,00 грн., на яку відповідно до умов Договору з 16 квітня 2015 року нараховувались відсотки у розмірі 25,35% річних.

11 липня 2014 pоку на підставі п. 1.4 ч. №1 строк дії Договору був автоматично пролонгований на умовах, що діяли на момент лонгації (п. 1.3 ч. №2 Договору), а саме на 91 день (з 11.07.2014 р по 10.10.2014 ).

У період дії договору з 11.04.2014 по 10.10.2014, нараховані відсотки перераховувались на картковий рахунок позивача, що підтверджується Випискою по договору № 007-0040629-Ф/13-ОЕР.

Постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 732 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 124 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Міський комерційний банк», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк».

Постановою Правління НБУ № 187 від 19 березня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» було вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «Міський комерційний банк».

ОСОБА_5, як вкладник звернулася до ФГВФО про відшкодування не виплачених коштів за Договором строкового банківського вкладу № 2630/36/173210 від 11.04.2014, 02.03.2015 та 01.04.2015. Фондом було виплачено позивачу гарантовану суму вкладу в розмірі 200000,00 грн.

Так, згідно заяви на виплату переказу від 02.03.2015 позивачу було перераховано 35788,29 грн., згідно заяви на виплату переказу від 02.03.2015 позивачу було перераховано 23889,80 грн., які вона отримала через касу «Укргазбанку» АБ відділення № 38 Київської обласної дирекції, а згідно заяви на видачу готівки №67 від 01.04.2015 позивачу було виплачено 140321,91 грн. через відділення AT «Укрсоцбанку».

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Статтею 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України має право віднести банк до категорії проблемних з підстав, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України. Факт віднесення банку до категорії неплатоспроможних є загальновідомим та не потребує доказування.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Згідно з частиною п'ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Відповідно до частини шостої статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлена черговість та порядок задоволення вимог до банку, згідно якої кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'ятої статті 12 цього Закону; вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності); інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; вимоги за субординованим боргом.

Частиною 4 зазначеної норми встановлено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від реалізації майна, недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредиторові однієї черги.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосувавши положення частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, тому вимоги про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, задоволенню не підлягають. При цьому суд правильно врахував, що з 19 березня 2015 року розпочата процедура ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, такі дії можуть призвести до порушення черговості задоволення вимог кредиторів, визначених у статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Тим більше, що позов до суду позивач пред'явила 27.06.2017, коли уже діяла тимчасова адміністрація.

Посилання представника позивача у апеляційній скарзі на порушення банком, гарантованих Конституцією України права позивача на захист його власності, є безпідставними, оскільки у разі ліквідації юридичної особи вступають в дію спеціальні законодавчі обмеження. Позивач, яка розмістила свої грошові кошти у ПАТ «Міський комерцій банк» зобов'язана була знати закони, які безпосередньо стосуються її прав, а саме закони, які регулюють порядок повернення вкладів, які розміщені в банках, що ліквідуються. Законодавець попередив позивача, що в разі ліквідації банку, йому гарантовано буде повернута лише сума у розмірі 200 тис. грн, а також повідомив про порядок повернення решти коштів.

На момент ухвалення рішення у вказаній справі, кошти ОСОБА_4 можуть бути повернуті тільки у спосіб чітко визначений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому відсутні підстави вважати, що відповідач протиправно позбавляє позивача його власності.

До того ж, як зазначив у своїй апеляційній скарзі представник позивача його довірителька скористалась своїм правом та 03 квітня 2015 року подала заяву до банку про задоволення кредиторів, відповідно до якої 01 вересня 2015 року їй надійшла відповідь, що наявні кредиторські вимоги включені до 4 черги в сумі 259 730,40 грн.

Тобто відповідач в межах Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» діяв правомірно і не порушував прав вкладника, які регулюються цим Законом.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав до задоволення позову.

За таких обставин, всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, а в ході апеляційного розгляду сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явилися.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: