Справа № 303/7142/18
номер рядка стат. звіту - 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2019 року м. Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим квартирою №20 по вул..Підопригори буд.№7 в м.Мукачево.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником вказаної квартири, в якій крім неї зареєстрований її син, відповідач по справі. Відповідач не проживає у квартирі з 2000 року з нею, ніякої участі в утриманні житла не бере. Реєстрація відповідача створює для позивача проблеми по сплаті надлишкових комунальних послуг, які фактично не надаються, але нараховуються, чим порушують її права як власника майна.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася. Однак, представник позивача ОСОБА_5 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, де зазначено, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 05.10.1994 року позивач являється власницею квартира по вл.Підопригори 7, кВ.20 (а.с.6). У відповідності до свідоцтва про право на спадщину від 17.09.2002 року ОСОБА_2 успадкувала Ѕ частини квартири по вул..Підопригори7 кв.20. (а.с.7)

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира №20 в м.Мукачево по вул..Підопригори, буд.7 зареєстрована за ОСОБА_2 (а.с.8)

Реєстрація відповідача у будинку підтверджується довідкою (а.с. 18).

Згідно довідки від 08.11.2018 року І.Т.В. Сервіс Плюс в квартирі в АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3 (а.с.9).

Згідно акту І.Т.В. Сервіс Плюс від 25.10..2018 року відповідач ОСОБА_3 не проживає в з травня 2010 року (а.с.10).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого2006р. №3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.

Як встановлено по справі, позивач є одноособовою власницею квартири у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що вквартирі зареєстрований відповідач.

Дані правовідносини регулюються положенням статті 405 ЦК України в частині вимог до ОСОБА_3, оскільки за встановлених фактичних обставин відповідач, є таким, що втратив право користування житлом, оскільки більше восьми років у квартирі не проживає, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартири шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом, підлягають задоволенню.

В порядку статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача документально підтвердженні витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 гривень.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 316, 318, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 18,76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

1.Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задоволити повністю.

2.Визнати ОСОБА_3 ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 в м.Мукачево Закарпатської області .

3.Стягнути з ОСОБА_3 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704,80 (сімсот чотири гривень 40 коп.) гривень .

4.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6.Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

7.Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8.Позивач: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 89600, АДРЕСА_3 НОМЕР_1)

Відповідач:Бадзьо ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_4 )

Повний текст рішення складено 27 лютого 2019 року.

Головуюча Курах Л.В.