ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2424/18

Головуючий у першій інстанції - Деркач О. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/80/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідач: ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності (суддя Деркач О.Г.), ухвалене о 8 год. 41 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 09 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати будинок АДРЕСА_2 спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати за ним право власності на 0,99% зазначеного будинку, а за ОСОБА_3 - на 0,01%. Позов мотивовано тим, що з відповідачем він почав проживати як подружжя з квітня 2014 року за адресою: АДРЕСА_1. У червні 2014 року позивач придбав земельну ділянку з будинком і з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2, які було оформлено договором дарування на відповідача, щоб уникнути зазіхань з боку законної дружини позивача, яка залишилась в окупованому Севастополі і отримала російське громадянство. ОСОБА_2 вказував, що вони з ОСОБА_3 домовились, що земельна ділянка з будинком будуть тимчасово зареєстровані на її ім'я до офіційного розлучення позивача, а згодом будинок буде переоформлений на позивача. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 звернувся до відповідача з вимогою оформити на нього спірний будинок, на що отримав відмову. За доводами позивача, гроші на будинок були зароблені ним, перераховані на його рахунок у Центральне відділення УкрСиббанку від компанії з ОАЕ та витрачені на придбання земельної ділянки, старого будинку та перебудову цього будинку з надвірними спорудами, на придбання меблів, на життєві потреби ОСОБА_3, на її ліки, подарунки для її сім'ї тощо.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 31 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено; скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.08.2018 року про заборону на відчуження житлового будинку і земельної ділянки. Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази, як щодо проведених реконструкцій, добудов та прибудов спірного нерухомого майна, що зумовлюють збільшення його вартості, так і їх здійснення саме за грошові кошти позивача. Також судом встановлено, що договір дарування в судовому порядку не було визнано недійсним, його нікчемність не передбачена законом, договір є чинним, а тому наведений правочин належить враховувати при вирішенні даного спору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що свідки відповідача надавали плутані та неправдиві свідчення, а відповідачем була здійснена спроба визнати дійсною фальшиву розписку від свідка позивача - ОСОБА_4 (колишнього власника будинку, продавця) на суму 36 000 доларів США. Позивач посилається, що права і свободи його колишньої дружини не можуть впливати на розгляд даної справи. ОСОБА_2 вважає недоцільним окреме доведення факту спільного проживання з ОСОБА_3, оскільки факт спільного проживання та ведення господарства підтверджується: спільним придбанням нерухомого майна у червні 2014 року, особистою присутністю та клопотанням відповідача під час продовження реєстрації довідки тимчасово переміщеної особи позивача за адресою власної квартири, спільна фінансова діяльність за допомогою УкрСиббанку, свідчення сина відповідача про спільне проживання у спірному будинку, заява про зникнення позивача з постійного місця проживання у спірному будинку. Позивач вказує, що підробкою та поданням до суду розписки продавця нерухомого майна, фактом викрадення ключів від оселі та викликом патрульної поліції 04 квітня 2018 року, відповідач сама розірвала договір цивільного співмешкання з позивачем і ОСОБА_2, як потерпілий від злочину за ознаками ч.4 ст.190 КК України та ч.3 ст.358 КК України, наполягає на розподілі майна у співвідношенні 0,99 та 0,01 на його користь за умовами ч.4 ст.355 гл.26 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач вважає, що вимоги позивача, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що згідно довідки від 12 грудня 2014 року № ОСОБА_2 постійно проживав у м.Севастополь і перемістився з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1 (а.с.7). Власником зазначеної квартири є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 16 грудня 2015 року (а.с.38).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22 січня 2018 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ( колишньою дружиною)(а.с.10-11).

Сторони не заперечують, що знайомі з лютого 2014 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 і земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 05 червня 2014 року (а.с.8, 8 зворот).

Згідно розписки на а.с.48 ОСОБА_4 05 червня 2014 року отримав від ОСОБА_3 36 000 доларів США, які вона передала в рахунок купівлі у нього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказував, що з квітня 2014 року він мешкав з ОСОБА_3 як подружжя і за час спільного проживання він придбав земельну ділянку разом з будинком і з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2. Заявляючи вимоги про визнання спірного будинку спільною частковою власністю, посилався на положення ст.ст.321, 328, 355, 357 ЦК України. ОСОБА_3 заперечувала як факт проживання їх з позивачем однією сім'єю, так і факт придбання ОСОБА_2 житлового будинку і земельної ділянки за вказаною адресою.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 355, 356, 357 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 стала власником будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, виданого 05 червня 2014 року.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Судом першої інстанції обгрунтовано враховано презумпцію правомірності договору дарування, на підставі якого ОСОБА_3 стала власником спірного нерухомого майна, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про визнання недійсним вказаного договору, його нікчемність не передбачена законом, отже договір є чинним. Також залишається неспростованим факт написання розписки ОСОБА_4 про отримання саме від відповідача грошей за купівлю у нього спірного будинку. При цьому посилання ОСОБА_2 про фальшивість вказаної розписки не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не підтверджені жодними доказами, а подання ОСОБА_2 заяви про кримінальне правопорушення за ч.3 ст.358 КК України не може бути підставою для визнання розписки неналежним доказом у даній справі. Доводи апеляційної скарги щодо вчинення договору дарування шляхом шахрайства належними доказами не підтверджено.

Відомості щодо фінансової спроможності позивача жодним чином не підтверджують факту витрачання ним власних коштів на придбання житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2, а також факту здійснення ОСОБА_2 перебудови будинку, придбання меблів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крмі випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення зазначених вимог закону ОСОБА_2 не надав належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують, оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий: Судді: