Справа № 183/151/16
№ 2/183/47/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 грудня 2019 рокуНовомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , треті особи: Головне управлянні міграційної служби України в Дніпропетровській області, Служба у справах дітей виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про захист прав власника шляхом зняття з реєстрації,-
15 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 14 грудня 2015 року він став переможцем проведених державним підприємством «Сетам» електронних торгів, на яких реалізовано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується протоколом №133976 від 14.12.2015 року. 30 грудня 2015 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Ю.О., на підставі акта про проведення електронних торгів 28.12.2015 року, на ім`я позивача видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру, яке зареєстровано в реєстрі за №990, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У придбаній позивачем квартирі ніхто не проживає, вона перебуває в стадії капітального ремонту. В січні 2016 року, під час реєстрації місця проживання дружини, сина та доньки за адресою: АДРЕСА_2 , позивачу стало відомо, що попередній власник квартири - ОСОБА_4 , вже після проведення електронних торгів, зареєстрував право користування вищевказаною квартирою брата ОСОБА_2 та неповнолітнього племінника ОСОБА_3 , 2007 року народження.
Таким чином, посилаючись на вимоги ст.ст. 321, 391 ЦК України, позивач вважає, що його права, як власника вказаної квартири, мають бути захищені шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майної Г. Є . від 19 січня 2016 року відкрито провадження у справі (а.с.9).
Ухвалою суду від 25 лютого 2016 року, а в подальшому ухвалою суду від 22 травня 2017 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 по справі було зупинено провадження до вирішення цивільної справи №183/7786/15 за позовом ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції в Дніпропетровській області, Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: Публічне акціонерне товариства «ВТБ Банк», приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Юрій Олександрович про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, визнання недійсним акту державного виконавця, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна (а.с.32-34, а.с.57-58).
У зв`язку із закінченням повноважень судді Майної Г.Є., за результатом повторного автоматизованого розподілу від 21 листопада 2019 року справу передано на розгляд судді Сорокі О.В.
У відповідності до п.9 статті 1 розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147- VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом, в зв`язку з чим судом здійснюється розгляд заяви за правилами загального позовного провадження.
Відповідною ухвалою суду за клопотанням позивача провадження у справі поновлено.
Представник позивача - адвокат Данильченко М.С. в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позов підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки не відома, клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позов не подав.
Зважаючи на те, що справа вже досить тривалий час знаходиться в провадженні суду, а відповідачу ОСОБА_2 достеменно відомо про наявність даного спору на розгляді, а також враховуючи те, що судом вживались всі можливі заходи для виклику відповідача у судове засідання, з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя,суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи без участі відповідачів, за наявними у справі доказами.
Представники третіх осіб в судове засідання також не з`явилися, були повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач 14 грудня 2015 року став переможцем проведених державним підприємством «Сетам» електронних торгів, на яких було реалізовано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується протоколом №133976 від 14.12.2015 року (а.с.2).
30 грудня 2015 року на ім`я позивача приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю.О. посвідчено свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстроване в реєстрі за №990. Право власності на зазначену квартиру на підставі вказаного свідоцтва 30.12.2015 року зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що стверджується копією витягу (а.с.4).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.5), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.27) у зазначеній квартирі зареєстрованим значиться відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При цьому, як зазначає позивач у своєму позові, згоди на реєстрацію відповідачів він не надавав, вони були зареєстровані у квартирі попереднім власником.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
У відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Так, в матеріалах справи містяться дані, що попереднім власником квартири ОСОБА_4 в рамках цивільної справи № 183/7786/15 оскаржувалися результати електронних торгів та свідоцтво, видане на ім`я позивача про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, у зв`язку з чим провадження по даній справі зупинялося.
Однак, ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міжрайонного управління юстиції в Дніпропетровській області, Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: Публічне акціонерне товариства «ВТБ Банк», приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Юрій Олександрович про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, визнання недійсним акту державного виконавця, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, - залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, у зв`язку з повторною неявкою позивача.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
В свою чергу, відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , внаслідок реалізації спірної квартири на прилюдних торгах, переможцем яких став позивач, права попереднього власника спірної квартири припинені, відповідачі не являються членами сім`ї позивача - нового власника спірного житла, також у відповідачів немає угоди з позивачем з приводу користування житловим приміщенням, а наявність їх реєстрації у належній позивачу на праві власності квартирі, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.