КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Мальцева Д.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану представником СердюкомБогданом Леонідовичем, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ПАТ «Альфа-Банк», про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке встановлено ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2014 року.

Свою заяву ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України Кеда М.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, покладених рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2013 року по справі №757/12810/13-ц.

Заявник зазначає, що не ухиляється від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, і в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про таке ухилення боржника, а сама лише наявність невиконаного зобов`язання не є підставою для тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Зазначає, що у ході виконавчого провадження державним виконавцем направлялись запити до органів реєстрації рухомого, нерухомого майна. Згідно відповідей цих органів у заявника відсутнє будь-яке майно. Станом на день подачі заяви, заявник працював директором ТОВ «Поверхность Інвест», з метою виконання рішення суду заявник звертався до державного виконавця із пропозицією про звернення стягнення на його заробітну плату та державним виконавцем не була винесена відповідна постанова.

ОСОБА_1 в своїй заяві зазначає, що постійно працює, з травня 2012 року перебуває на посаді директора ТОВ «Поверхность-Інвест», має постійний дохід й може здійснювати погашення боргу лише за рахунок своєї заробітної плати. Для якісного виконання ним професійних обов`язків необхідна мобільність та можливість виконання професійних функцій не лише за робочим місцем в Україні, а й за кордоном, зокрема для участі у переговорах з контрагентами, здійснення співпраці з регуляторними органами іноземних держав, участі в семінарах, презентаціях, виставках тощо.

Також заявник вказує, що крім договору поруки, кредитні зобов`язання боржника були забезпечені й заставою майнових прав, рухомого й нерухомого майна, на яке державним виконавцем звернуто стягнення та реалізовано таке майно для погашення суми боргу.

Заявник акцентує увагу, що ним не чинилось жодних перешкод стягувачу під час виконання судових рішень по стягненню боргу за кредитним договором, що свідчить про відсутність з боку заявника дій чи намірів щодо ухилення від виконання судового рішення у справі №757/12810/13-ц від 05 листопада 2013 року.

Виходячи із вище наведеного заявник ОСОБА_1 просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2014 року у справі №761/16762/14-ц.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено та скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2014 року.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ «Альфа-Банк» - Середюк Б.Л. подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно посилався в оскаржуваному судовому рішенні на ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України, в яких йдеться про застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а не про скасування такого обмеження.

Апелянт вважає, що строк дії ухвали, якою тимчасово обмежено виїзд боржника за межі України вказано в самій ухвалі «Тимчасово обмежити ОСОБА_1 … у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, покладених рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2013 року у справі №757/12810/13-ц…», а отже єдиною правовою підставою для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України може бути виключно виконання рішення суду, а доказів такого виконання боржником надано не було.

Крім того, апелянт зазначає, що судом досліджено та враховано при прийнятті рішення лише документи та докази, що були надані боржником, адже в судовому засіданні не приймав участь ні стягував, ні державний виконавець, що призвело до неповного та необ`єктивного з`ясування всіх обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, апелянт просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року. Витрати по сплаті судового збору покласти на ОСОБА_1

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції задовольняючи заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2014 року, мотивував свій висновок тим, що оскільки в судовому засіданні не було встановлено обставин умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань згідно рішення суду, при цьому останній працевлаштований та є керівником ТОВ «Поверхность - Інвест», має постійний дохід та його робота потребує частих відряджень за кордон суд дійшов до висновку про наявність обґрунтованих підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до положень ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення ухвали про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2014 року подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Кеда М.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 задоволено (а.с.16-18, т.1).

В подальшому, ОСОБА_1 звернувся із заявою про скасування вказаного тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (а.с.48-66, т.1) й ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року вказану заяву призначено до розгляду в судовому засіданні на 12 липня 2019 року о 13 год. 30 хв. (а.с.219, т.1).

Щодо доводів апелянта про те, що оскаржуване судове рішення було ухвалено за відсутності державного виконавця, чия явка є обов`язковою та за неналежного повідомлення представника АТ «Альфа-Банк» апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

Відповідно до ч.1 ст.130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Відповідно до положень ч.ч.5,6 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

Так, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції направив судові повістки про виклик учасникам по справі 01 липня 2019 року, зокрема відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.220-221, т.1).

Разом з тим, відповідно до рекомендованих повідомлень, наявних в матеріалах справи, ПАТ «Альфа-Банк» отримав судову повістку про виклик 10 липня 2019 року, а відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 08 липня 2019 року (а.с.223-224, т.1).

Вказані докази свідчать про належне повідомлення державного виконавця та банку про розгляд справи 12 липня 2019 року, що не було перешкодою для розгляду справи за відсутності належним чином повідомлених учасників по справі.

Щодо інших доводів викладених в апеляційній скарзі то колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України іноземця або особи без громадянства може бути за рішенням суду тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов`язань перед фізичними та юридичними особами в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою "Напияло проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою "Луордо проти Італії " (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою "Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини" (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", §124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою "Сіссаніс проти Румунії"), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...".

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 вчинюються дії направленні на ухилення від виконання судового рішення, а з врахування дії вказаного обмеження протягом 5 років апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про скасування тимчасового заходу про обмеження у праві виїзду за межі України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на обставинах справи та законі і не спростовують висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану представником СердюкомБогданом Леонідовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 06 листопада 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв