Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 641/4823/16-ц

провадження № 61-852св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова, у складі судді Григор'єва Б. П., від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С., від 07 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про стягнення боргу.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 23 жовтня 2011 року ОСОБА_3 за борговою розпискою отримала у борг від ОСОБА_4 5 000, 00 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2014 року, проте свої зобов'язання по поверненню коштів не виконала. 28 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги за вищевказаною розпискою, а тому він набув прав нового кредитора. На його неодноразові звернення про добровільне повернення суми боргу ОСОБА_3 не реагувала. За час користування позикою ОСОБА_3 повернула 4 000, 00 долари США, що підтверджується отриманим від ОСОБА_4 листом від 26 травня 2016 року.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь борг згідно боргової розписки від 23 жовтня 2011 року у розмірі 111 843, 73 грн (еквівалент 4 245, 29 доларів США), проценти за користування грошовими коштами у розмірі 1 749, 07 грн (еквівалент 66, 39 доларів США), три проценти річних від простроченої суми у розмірі 257, 39 грн (еквівалент 9, 77 доларів США) та три проценти річних від прострочених сум сплати процентів у розмірі 0, 53 грн (еквівалент 0,02 долари США), зменшивши загальну суму стягнення на 1 000, 00 грн, тобто всього просив стягнути 112 850, 72 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 червня 2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основної заборгованості у розмірі 26 124, 76 грн, проценти за користування грошовими коштами у розмірі 76 053, 87 грн, три проценти річних з простроченої суми у розмірі 3 078, 80 грн, а всього стягнуто 105 257, 43 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведений факт, що він набув права вимоги за договором позики у зв'язку з укладенням із первісним позикодавцем договору відступлення права вимоги, факт отримання у позику спірної суми грошових коштів підтверджено власноручно написаною позичальником борговою розпискою, а тому з позичальника підлягає стягненню сума позики з урахуванням процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних з простроченої суми.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У грудні 2017 року ОСОБА_3 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд не врахував відсутність у ОСОБА_2 права на стягнення боргу, оскільки заявник не обізнана у встановленому порядку про те, що позивач набув права вимоги за договором позики. Розгляд справи у суді першої інстанції був проведений без її участі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

28 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

11 лютого 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 жовтня 2011 року ОСОБА_3 взяла у борг у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 5 000, 00 доларів США на строк до 31 грудня 2014 року, про що власноручно написала розписку (а.с. 7).

28 листопада 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір про відступлення прав, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняв право вимоги до боржника ОСОБА_3 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору. ОСОБА_2 отримав право вимагати від боржника повернення боргу у розмірі 5 000, 00 доларів США (а.с. 8).

Згідно акту прийому-передачі документів ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 оригінал розписки від 23 жовтня 2011 року, яка була надана ОСОБА_4 ОСОБА_3 (а.с. 9).

17 травня 2016 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_3 повідомлення про заміну кредитора та вимогу про розрахунок. Направлення повідомлення підтверджується описом вкладення поштового відправлення від 17 травня 2016 року. Відомості щодо отримання ОСОБА_3 зазначеного повідомлення відсутні (а.с. 10-11).

25 травня 2016 року ОСОБА_4 на запит ОСОБА_2 було надано повідомлення, що у зв'язку з укладеним між ними договором відступлення прав від 28 листопада 2015 року від ОСОБА_3 було отримано 4 000, 00 доларів США у рахунок часткового погашення нею позики у розмірі 5 000, 00 доларів США, яка була отримана від нього 23 жовтня 2011 року. Грошові кошти були отримані ОСОБА_4 від ОСОБА_3 наступним чином: 20 січня 2016 року - 1 000, 00 доларів США, 21 березня 2016 року - 2 000, 00 доларів США, 19 квітня 2016 року - 800, 00 доларів США, 29 квітня 2016 року - 200, 00 доларів США. У подальшому ці гроші були передані ОСОБА_4 - ОСОБА_2 (а.с. 12).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Згідно частини третьої статі 10 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання заявника на те, що ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд не врахував відсутність права ОСОБА_2 на стягнення боргу, оскільки заявник не обізнана у встановленому порядку про те, що позивач набув права вимоги за договором позики, є безпідставними з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що 28 листопада 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір про відступлення прав, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняв право вимоги до боржника ОСОБА_3 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору. ОСОБА_2 17 травня 2016 року направив ОСОБА_3 повідомлення про заміну кредитора та вимогу про розрахунок. Направлення повідомлення підтверджується описом вкладення поштового відправлення від 17 травня 2016 року. Вказані обставини не перешкоджали ОСОБА_3 провести повне повернення суми позики на користь первинного або нового кредитора.

При цьому розмір заборгованості відповідач не оспорювала.

Разом з тим, ухвалюючи рішення у справі місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Розмір процентів за користування грошовими коштами у договорі позики (борговій розписці) від 23 жовтня 2011 року сторонами не був визначений.

За умовами договору позики (боргової розписки) від 23 жовтня 2011 року сторони погодили, що позику надано до 31 грудня 2014 року.

Ураховуючи викладене, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики - 31 грудня 2014 року. Права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 31 грудня 2014 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що на користь позивача належить стягнути із відповідача проценти за користування грошовими коштами у розмірі 76 053, 87 грн (за період з 23 жовтня 2011 року по 12 червня 2017 року) є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

У відповідності до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, однак неправильно застосували вищенаведені норми права, судові рішення підлягають зміні у частині визначення загального розміру процентів за користування грошовими коштами з урахуванням строку, за який вони мають бути нараховані.

Проценти за користування грошовими коштами з суми у розмірі 5 000, 00 доларів США за період з 23 жовтня 2011 року по 31 грудня 2014 року включно складають 1 314, 41 доларів США (виходячи із розрахунку, наданого позивачем до позовної заяви), що у гривневому еквіваленті (станом на 12 червня 2017 року) становить 34 338, 64 грн.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року змінити у частині періоду нарахування та загальної суми процентів за користування грошовими коштами, що підлягає до стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 проценти за користування грошовими коштами за період з 23 жовтня 2011 року по 31 грудня 2014 року у розмірі 34 338 (тридцять чотири тисячі триста тридцять вісім) грн 64 коп.

У іншій частині рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта