Постанова

Іменем України

06 лютого2019 року

м. Київ

справа № 345/110/17

провадження № 61-33445 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, Ріпянська сільська рада Калуського району Івано-Франківської області,

третя особа - Калуська районна державна адміністрація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

20 квітня 2017 року у складі судді Миговича О. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Проскурніцького П. І., Васильковського В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Ріпянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області (далі Ріпянська сільська рада), третя особа - Калуська районна державна адміністрація, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Ріпянської сільської ради від 09 липня 2013 року №9-21/2013 відповідачеві ОСОБА_3 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1260 га. На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, 14 квітня 2014 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,15 га.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

23 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року, рішення Ріпянської сільської ради від 09 липня 2013 року визнано нечинним в частині затвердження

ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га.

Посилаючись на те, що свідоцтво про право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, було видане ОСОБА_3 на підставі рішення Ріпянської сільської ради від 09 липня 2013 року, яке визнано нечинним за рішенням суду, позивач просив визнати недійсним видане відповідачеві свідоцтво про право власності на земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

20 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час розгляду справи проїзду між господарствами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не існує, їхні землеволодіння розділяють землі запасу сільської ради, а тому видане

ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на земельну ділянку, площею

0,15 га, не порушує прав позивача, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення його позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином оцінив зібрані у справі докази, рішення суду є законним та обгрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Апеляційний суд відхилив доводи позивача про те, що на час набуття ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку вона відносилась до під'їздної дороги загального користування, зазначивши, що на час вирішення спору судом чинним є рішення Ріпянської сільської ради про зняття з цієї земельної ділянки призначення під'їзду та переведення її в землі запасу сільської ради.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, у якій він, з урахуванням уточнень, просив скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що рішення Ріпянської сільської ради від

09 липня 2013 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою спірної земельної ділянки, на підставі якого ОСОБА_3 видано свідоцтво на право власності на спірну земельну ділянку, визнано нечинним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

23 квітня 2014 року, а тому свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку підлягає визнанню недійсним. Зазначав, що спірна земельна ділянка на час реєстрації права власності ОСОБА_3, мала призначення під'їзної дороги загального користування, а тому не могла бути передана у приватну власність. Рішення Ріпянської сільської ради про переведення земельної ділянки до земель запасу було прийнято після реєстрації за відповідачем права власності на цю земельну ділянку, а тому вважав, що позовні вимоги є обгрунтованими.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

01 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Ріпянської сільської ради від 09 липня 2013 року № 9-21/2013 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1260 га.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 отримала свідоцтво НОМЕР_1 від 14 квітня 2014 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий НОМЕР_2, та 27 березня 2014 року зареєструвала право власності на цю земельну ділянку.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

23 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року, рішення Ріпянської сільської ради від 09 липня 2013 року № 9-21/2013 визнано нечинним в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га.

04 липня 2014 року Ріпянська сільська рада прийняла рішення № 5-26/2014 «Про зняття статусу «під'їзду» та переведення в землі запасу сільської ради», яким земельну ділянку між господарствами ОСОБА_1 та ОСОБА_3,

ОСОБА_4, цільове призначення якої було визначено як «під'їзд», переведено в землі запасу сільської ради.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

27 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним зазначеного рішення органу місцевого самоврядування та підтверджено правомірність дій сільської ради щодо прийняття рішення № 5-26/2014 «Про зняття статусу «під'їзду» та переведення в землі запасу сільської ради». Зазначеним судовим рішенням встановлено, що переведення земельної ділянки загального користування «під'їзду» до земель запасу сільської ради не порушує прав позивача

ОСОБА_1 При перегляді вказаного судового рішення в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції вказав, що «посилання апелянта на неможливість здійснювати під'їзд до своєї земельної ділянки є недостовірним…».

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений частинами шостою - дев'ятою статті 118 ЗК України.

Згідно пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до пунктів «г» та «д» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Свідоцтво про право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні свідоцтва, так і самі свідоцтва на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, реалізації права особи на позов із застосуванням відповідного способу захисту передує порушення, невизнання чи оспорення її права, свободи чи інтересу. При цьому, суд повинен установити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Ураховуючи преюдиційність встановлених постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року, обставин щодо недоведеності можливості здійснення позивачем під'їзду до своєї земельної ділянки, а відтак порушення прав ОСОБА_1, ці обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшли правильного висновку про те, що право позивача оскаржуваним свідоцтвом про право власності на земельну ділянку не порушене, оскільки позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що земельна ділянка, яка була передана у власність ОСОБА_3, на час розгляду справи судом мала статус проїзної дороги. Крім того, судами установлено, що на час розгляду справи проїзду між господарствами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не існує, їхні землеволодіння розділяють землі запасу сільської ради.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик