Дата документу 26.02.2019 Справа № 336/7522/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7522/17 Провадження №22-ц/807/207/19
Головуючий в 1-й інстанції - Дацюк О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року, ухваленого у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_5 до Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» про зобов'язання поновити на роботі та виплатити заробітну плату,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до СКП «Запорізька ритуальна служба», уточненим заявою від 09.01.2018 року, вказавши, що з 03.08.2016 року працював на посаді помічника начальника СКП «Запорізька ритуальна служба», а наказом від 23.11.2017 року № 190-К був звільнений з посади за угодою сторін. Звільнення позивач вважає незаконним, оскільки заяву про звільнення він написав під впливом примусу з боку керівника підприємства ОСОБА_6, на день звільнення перебував на стаціонарному лікуванні. По суті позовних вимог позивач просив зобов'язати СКП «Запорізька ритуальна служба» в особі начальника підприємства ОСОБА_7 поновити позивача на роботі помічника начальника з 24.11.2017 року, зобов'язати СКП «Запорізька ритуальна служба» в особі начальника підприємства ОСОБА_7 виплатити позивачеві заробітну плату з 24.11.2017 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року, упозові ОСОБА_5 до Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» про зобов'язання поновити на роботі та виплатити заробітну плату відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що заява про звільнення не було результатом вільного розпорядження апелянтом своїм конституційним правом на працю та була написана під впливом психічного примусу, про що свідчать покази свідків. Звільнення відбулося без дотримання положень чинного законодавства, оскільки в день звільнення позивач знаходився на лікарняному.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, до Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з'ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.08.2017 року ОСОБА_5 був прийнятий на роботу до СКП «Запорізька ритуальна служба» на посаду помічника начальника та 23.11.2017 року наказом по звільнення № 190-К від 23.11.2017 року був звільнений на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП за угодою сторін у відповідності до письмової заяви ОСОБА_5 від 22.11.2017 року, що підтверджено записами в трудовій книжці, копіями наказів та заяви (а.с. 4, 5, 39). 20.11.2017 року ОСОБА_5 звернувся з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати в період часу з 20 по 22 листопада 2017 року та наказом від 20.11.2017 року ОСОБА_5 відпустку було надано. В період часу з 03.10.2017 року по 01.12.2017 року ОСОБА_5 перебував на лікуванні у різних медичних закладах. В день звільнення ОСОБА_5 отримав трудову книжку, про що є запис у журналі обліку руху трудових книжок (а.с. 40-41). Враховуючи, що ОСОБА_5 особисто в заяві від 20.11.2017 року просив звільнити його з вказівкою конкретної підстави та з зазначенням конкретної дати звільнення, суд не вбачав підстав вважати, що в цьому випадку звільненням ОСОБА_5 в період тимчасової непрацездатності було допущено порушення порядку звільнення працівника. Суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що заява про звільнення була написана всупереч волі позивача та під впливом психічного примусу і не була результатом вільного розпорядження ним своїм конституційним правом на працю, а також, що звільнення ОСОБА_5 відбулось без дотримання положень чинного законодавства, у зв'язку з чим у позові відмовив.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується виходячи з наступного.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суд повинен був з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін (безпосередньо працівника та власника) про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Суд першої інстанції встановив, що в день подання заяви про звільнення за угодою сторін та в день видачі відповідного наказу про звільнення (22, 23 листопада 2017 року) ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні в Запорізькій обласній клінічній лікарні ЗОР. Заява про звільнення була передана на підприємство представником позивача. Як пояснював позивач, 23.11.2017 року він в усній формі телефоном скасував свою заяву про звільнення.

Таким чином, на момент подання заяви про звільнення за угодою сторін та видачі відповідного наказу про звільнення (22, 23 листопада 2017 року) у ОСОБА_5 не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

Роботодавець в такому випадку при підписанні наказу про звільнення повинен перевірити дійсні наміри працівника щодо звільнення. Однак, як на момент подання заяви 22.11.2017 року, так і на час видачі наказу про звільнення, працівник ОСОБА_5 знаходився на стаціонарному лікуванні, заява про звільнення передана представником позивача, що вже виключає можливість у роботодавця перевірити дійсні наміри працівника і головне вказує на те, що сторони будь-якої згоди між собою не досягли.

Дії працівника, щодо повідомлення в день звільнення про відкликання своєї заяви, неспростовані роботодавцем показання свідків з приводу встановлення робітнику ОСОБА_5 перешкод з боку роботодавцю по виконанню своїх трудових обов'язків, шляхом заміни замків його кабінеті, не допуску на територію підприємства, вказують на те, що заява працівника на звільнення не є його дійсним волевиявлення, а була результатом зовнішніх вказаних чинників при цьому під час перебування працівника у хворобливому стані.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у аналогічній справі №6-1269цс16.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не можна вважати таким, що ґрунтується на вимогах закону, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про поновлення позивача на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату надану апеляційному суду роботодавцем, складену відповідно до Постанови КМУ №100 від 8 лютого 1995 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_5 складала 365,85 грн. яка включає в себе обов'язкові податки та збори.

З врахуванням того, що з наступного дня після звільнення - з 24 листопада 2017 року по день ухвалення даного судового рішення - 26 лютого 2019 року минуло 314 робочих днів , то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 114876,9 грн. (314 Х 365,85 = 114876,9), яка включає в себе обов'язкові податки та збори.

Також необхідно стягнути з Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 3200,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти постанову.

Позов задовольнити.

Скасувати наказ №190-к від 23.11.2017 року про звільнення ОСОБА_5 з посади помічника начальника Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» (МФО 313957, ).

Поновити ОСОБА_5 на посаді помічника начальника Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба».

Стягнути з Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» (МФО 313957, ) на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 114876,9 грн., яка включає в себе обов'язкові податки та збори.

Стягнути з Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» (МФО 313957, ) на користь держави судовий збір в розмірі 3200,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 1 березня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

Судді: О. В. Крилова

О. З. Поляков