Номер провадження 2/754/3905/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Пархоменко С.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Завод "Маяк" про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Завод «Маяк» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 14.08.2007 року по 10.08.2018 року, він знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Завод «Маяк». Під час його знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за декілька попередніх місяців, а 10.08.2018 року позивач був звільнений у зв'язку зі скороченням штату, згідно наказу № 292-к від 10.08.2018 року, яким призначено виплату вихідної допомоги, відповідно до ст. 44 КЗпП України. Однак, в день звільнення відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Згідно розрахункового листка заробітної плати за серпень 2018 року, який був отриманий значно пізніше дати скорочення, ОСОБА_1 були нараховані після утримання податків до виплати: 47883, 27 грн. - заборгованість за попередні місяці; 25338, 36 грн. - компенсація не використаної відпустки та вихідна допомога. Розмір вказаної заборгованості підтверджується роздрукованим приходно-розходним звітом по особовому рахунку позивача з бухгалтерії та копією виписки по картковому рахунку за період 01.01.18-10.09.2018 року. Остаточний борг згідно приходно-розходного звіту бухгалтерії по рахунку позивача на 10.08.2018 року становить - 73221, 63 грн. 17.12.2018 року позивачу надійшло повідомлення через додаток вайбер інформування по картці для отримання заробітної плати від відповідача, про зарахування заробітної плати за лютий 2018 року у сумі 8013,00 грн. Виходячи з вище викладеного, остаточний борг відповідача перед позивачем складає 73221, 63 - 8013, 00 = 65208, 63 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з ПАТ «Завод «Маяк» заборгованість по виплатам у розмірі 65208, 63 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 8000, 00 грн.

Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

29.01.2019 року до суду надійшов Відзив Генерального директора ПАТ «Завод «Маяк» ОСОБА_4 на позов. Відповідно до викладених у Відзиві заперечень зазначено, що відповідач визнає частково позовні вимоги, а саме в виплаті на користь ОСОБА_1 заробітної платі в сумі 65208, 63 грн. 10.08.2018 року ОСОБА_1 під підпис був ознайомлений з Наказом №292к від 10.08.2018 року про припинення трудового договору. Однак, в день звільнення 10.08.2018 року відповідач не здійснив виплату належних коштів позивачу. Відповідно до ч. 1 ст.233 КЗпП України встановлено тримісячний строк звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої шкоди при цьому моральної шкоди. Також, рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4рп/2012 надано офіційне тлумачення положень, ст. 233 Кодексу законів про працю України у зв'язку з положенням ст.ст.117, 237-1 цього кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положенням статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг з якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або повноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахуватися. Згідно інструкції зі статистики заробітної плати, затверджено наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, суми, нарахуванні працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не входять до фонду оплати праці (п. 3.9. Інструкції). Відповідно, середній заробіток та моральна шкода, який став предметом спору - це не зарплатна виплата і за її стягненням потрібно було звернутися до суду протягом трьох місяців (як зазначено в ч. 1 ст. 233 КЗпП) з дати нездійснення розрахунку при звільненні, а саме з 11.08.2018 року. 18.12.2018 року позивач звернувся до Деснянського районного суду з позовною заявою про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні за скороченням штату. Враховуючи те, що позивач дізнався про порушення строків розрахунку при звільненні 11.08.2018р., то звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди мало б відбутися не пізніше 11.11.2018 року. Оскільки позовну заяву позивачем подано 18.12.2018р., позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду позивачем. На підставі викладеного ОСОБА_4 просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення та стягнення моральної шкоди в розмірі 8000 грн.

05.02.2019 року до суду надійшла Відповідь на відзив від позивача, відповідно до якого позивач вказує, що відповідач, з не зрозумілих причин, в пункті 1 свого Відзиву застосовує формулювання «середнього заробітку та моральної шкоди», тим самим утворюючи не існуючу позовну вимогу позивача тоді, як згідно заяви позивача мова йде виключно про компенсацію згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП у вигляді виключно середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення, чим плутає деталі справи. У Відзиві на позовну заяву у справі № 754/18077/18, відповідач визнає, що в день звільнення 10.08.2018 року не здійснив виплату належних коштів позивачу і що спору з приводу суми виплати не має, що підтверджено Довідкою, яка була додана до Відзиву відповідачем та завірена підписами посадових осіб та печаткою ПАТ «Завод «Маяк». Отже відповідач безперечно підпадає під дію ч. 1 ст.117 КЗпП, що не може бути предметом спору, як норма закону і не може підпадати під встановлені ч. 1 ст.233 КЗпП строки, бо є наслідком порушення закону, в якому відповідач визнає свою провину як зазначено у Відзиві. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені терміни є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після прийняття судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Також така сама правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 29.01.2014 року по справі № 6-144цс 13. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до статей 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Важливою підставою для відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 2 ст 233 КЗпП у разі порушення законодавства при оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, як вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення є наслідком порушення законодавства про оплату праці згідно ч. 1 ст.116 КзпП і виникають як наслідок у вигляді відповідальності згідно ч. 1 ст.117 КзпП, то термін позовної давності на основі викладеного вище не розповсюджується, як такий, бо норма ч. 1 ст.117 є чітко прописаною і не може бути предметом спору між Позивачем та Відповідачем. Стосовно пропущеного позовного строку згідно ч. 1 ст.233 КЗпП, повідомляє, що стан моральної шкоди виник поза визначеним терміном, а саме починаючи з 17.12.2018 року у зв'язку з отриманням малої частини заборгованості. Дана подія в результаті нервування із-за можливості втрати решти суми і не виконання обіцянок керівництва про повне погашення боргу протягом осені 2018 року викликало поступове погіршення морального стану позивача, дратівливість, як наслідок проблеми зі сном та спілкуванням в сімейному колі, як наслідок вживання заспокійливих препаратів, що відпускаються без рецепту та погіршення морального стану дружини та двох неповнолітніх дітей. На підставі вище зазначеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

07.02.2019 року до суду надійшли заперечення від ПАТ «Завод «Маяк», в яких представник зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення звідповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку із пропущенням процесуального строку, встановленого для вирішення трудового спору (тримісячного строку).

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову в частині заборгованості по заробітній платі у розмірі 65208, 63грн., в іншій частині позову просила відмовити.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що з 14.08.2007 року позивач працював на підприємстві ПАТ «Завод «Маяк», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 5-6).

10 серпня 2018 року згідно наказу № 292-К про припинення трудового договору позивач був звільнений з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників (а.с. 7).

Однак в порушення зазначених норм відповідач при звільненні не виплатив позивачу нараховану заробітну плату.

Згідно розрахункового листа заробітної плати за серпень 2018 року позивачу були нараховані після утримання податків до виплати: 47883, 27 грн. - заборгованість за попередні місяці; 25338, 36 грн. - компенсація не використаної відпустки та вихідна допомога (а.с. 8).

17.12.2018 року позивачу надійшло повідомлення про зарахування заробітної плати за лютий 2018 року у сумі 8013,00 грн.

Виходячи з вищевикладеного, остаточний борг відповідача перед позивачем складає 73221,63 - 8013,00 = 65208, 63 грн.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1.

Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

На день винесення судового рішення, тобто 21.02.2019 року, минуло 132 робочих дні.

Таким чином розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 39140, 42 грн. (132 дня х 439,78 грн. = 58050, 69 грн.).

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв'язку із посяганням на її трудові права та інтереси.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що через неправомірні дії відповідача у невиплаті належних грошових коштів при звільненні, неодноразовому ігноруванні його законних вимог, йому завдано душевних страждань, які полягають в обуренні та роздратованості, втраті душевної рівноваги. Внаслідок чого у позивача з'явились проблеми зі сном та потреба вживання заспокійливих препаратів. Моральну шкоду позивач оцінює в 8000,00 грн.

Однак, суд вважає розмір моральної шкоди значно завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення. Виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, в сумі 5000, 00 грн.

Що стосується заперечень представника відповідача та заяви про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог, то слід зазначити наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(ст. 257 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012року № 1-5/2012).

Як встановлено в судовому засіданні про що не заперечували і сторони відповідачем було здійснено виплату заробітну плату 17.12.2018 року, а з позовом позивач звернувся 18.12.2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Таким чином, судом не приймається до уваги заява представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки вона є безпідставною та необґрунтованою.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 1282, 60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279 ЦПК України, ст. 115, 116, 117 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Завод "Маяк" про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Завод "Маяк" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у загальному розмірі 65208, 63 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 58050, 96 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000, 00 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Завод "Маяк" на користь держави судовий збір у розмірі 1282, 60 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство «Завод «Маяк», , адреса: м. Київ, пр. С. Бандери, 8.

Повний текст рішення виготовлений 27 лютого 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська