Справа № 487/591/16-ц
Провадження № 2/487/9/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі судді Біцюка А.В., за участю: секретаря Демиденко Н.В., позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, до ОСОБА_3 про визначення порядку користування спільною квартирою, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В:

04.02.2016 року до Заводського районного суду м. Миколаєва в інтересах ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_4 з позовною заявою, в якій, посилаючись на неможливість мирного врегулювання порядку користування спільною квартирою і оплати комунальних послуг, просить суд:

1. Визначити порядок користування спільною квартирою № 70 будинку № 5 по вул. Фрунзе у м. Миколаєві, надавши у користування ОСОБА_1 окрему кімнату площею 17, 4 кв.м та балкон, а ОСОБА_3 Миколайовичу- окрему кімнату площею 11, 2 кв.м, а кухню, ванну та коридор залишити у спільному користуванні.

2. Усунути перешкоди у здійснені ОСОБА_1 своїх майнових прав шляхом вселення її до спірної квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтував тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками спірної квартири АДРЕСА_1. Відповідачу належить 1/3 частина вказаної квартири за біржовим договором купівлі- продажу № 10186 від 12.11.1999 року, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року визнано дійсним. ОСОБА_1 належить 2/3 частини вказаної квартири: 1/3 частина на підставі вищевказаного договору купівлі- продажу та 1/3 частина- за договором дарування від 23.01.2016 року. ОСОБА_1 не змогла знайти спільну мову з відповідачем, але поки у спірній квартирі проживала їх донька ОСОБА_5, не загострювала ситуацію. Після того як остання виїхала із квартири та за договором дарування передала її ОСОБА_1, сторони не змогли домовитись про порядок використання спірною нерухомістю, що і стало приводом для звернення до суду.

07.06.2016 року до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_3 надійшло заперечення на позовну заяву, в якому останній, стверджує, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 на протязі трьох років не пред'являла вимог про поділ майна, тому у даному випадку необхідно застосувати строк позовної давності. Крім того, за спільною домовленістю між сторонами у її користуванні залишилась однокімнатна квартира АДРЕСА_2, а двокімнатна квартира АДРЕСА_3 та спільній донці ОСОБА_5 Також, внесення до договору купівлі- продажу спірної квартири відміток щодо часток співвласників та сам технічний паспорт на квартиру відповідач вважає підробленням документа, а реєстрацію прав власності незаконною. На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що не змогла домовитись із відповідачем про порядок користування спірною квартирою, з метою захисту своїх прав та можливості реалізації права власності на 2/3 частки нерухомого майна, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримала позицію позивача, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3, посилаючись на безпідставність позовних вимог, наявність у позивача іншого житла, протиправність дій позивача та представників органів державної влади та місцевого самоврядування, просив відмовити у задоволенні позовних вимрг у повному обсязі.

Дослідивши матеріали цивільної справи та заслухавши думку сторін, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до договору купівлі- продажу нерухомого майна № 10186 від 12.11.1999 року, який був зареєстрований Південною товарною біржею, а 24.11.1999 року також і в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 19095, ОСОБА_3М, ОСОБА_1, яка діяла за себе та свою неповнолітню доньку ОСОБА_5, є власниками квартири АДРЕСА_1 у рівних долях (п. 5 Договору).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року по справі № 487/4232/15-ц (далі - Рішення суду від 01.12.2015р.) договір купівлі- продажу № 10186 від 12.11.1999 року квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстрований Південною товарною біржею, визнано дійсним.

Відповідно до договору дарування серії НАС № 703972 від 23.01.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 47, ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 1/3 в праві власності на спірну квартиру.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 належить 2/3 квартири № 70 по вул. Шосейна (Фрунзе), буд. № 5 у м. Миколаєві: 1/3 частка на підставі договору купівлі- продажу № 10186, виданий Південною товарною біржею 12.11.1999 року; 1/3 частка на підставі договору дарування № 47, виданого 23.01.2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7

За змістом ч.2 ст. 372 ЦК України, У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, з урахуванням доказів наданих сторонами, позивачу належить 2/3 частки Квартири, а відповідачу 1/3.

Доводи відповідача, про незаконність визначення частки у Квартирі, яка належать позивачу, судом не приймаються до уваги, оскільки спростовуються Рішенням суду від 01.12.2015р. та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру, остання складається із двох кімнат житловою площею 28, 6 кв.м, у тому числі 1-а кімната- 11, 2 кв.м, 2-а кімната- 17, 4 кв.м; коридору- 9, 1 кв.м; кухні- 7, 1 кв.м; вбиральні- 1, 0 кв.м; ванни-2, 6 кв.м; лоджії- 1, 3 кв.м. Загальна площа квартири становить 49, 7 кв.м.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.06.2018 року клопотання представника позивача задоволено та призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу на підставі матеріалів справи.

На виконання вказаної ухвали, експертом ОСОБА_8 суду надано висновок № 125-068 від 27.09.2018 року, відповідно до якого на розгляд суду пропонується один варіант визначення порядку користування приміщеннями квартири № 70 по вул. Шосейна (Фрунзе), 5 у м. Миколаєві між співвласниками, виділивши у користування кожному співвласнику окрему житлову кімнату, наближену до його ідеальної частки: виділити в загальне користування приміщення: коридор площею- 9, 1 кв.м, кухня площею- 7, 1 кв.м, вбиральня площею- 1, 0 кв.м, ванна площею- 2, 6 кв.м.; виділити в користування співвласника ОСОБА_3 з ідеальною часткою 1/3 частина- житлову кімнату № 2 площею 11, 2 кв.м; виділити в користування співвласника ОСОБА_1Ю, з ідеальною часткою 2/3 частини- житлову кімнату площею 17, 4 кв.м та лоджію площею 1, 3 кв.м.

Відповідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч. 1, 2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

На підставі ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 14 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням, якщо про це заявлено позов.

У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" роз'яснено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Визначаючи порядок користування спірною квартирою у зазначений спосіб суд виходить з того, що іншого варіанту визначення порядку користування квартирою, наближеного до ідеальних часток співвласників, фактично не існує.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність виділення у користування співвласнику ОСОБА_1Ю, житлової кімнати площею- 17,4 кв.м, лоджії площею- 1,3 кв.м; виділення в користування співвласника ОСОБА_3 житлової кімнати площею- 11, 2 кв.м. Приміщення: коридор площею- 9, 1 кв.м, кухня площею- 7, 1 кв.м, вбиральня площею- 1, 0 кв.м, ванна площею- 2, 6 кв.м - залишити в спільному користуванні співвласників.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частинами 1 та 2 статті 16 ЦК України встановлено, що Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною 2 статті 5 ЦПК України встановлено, що У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлено, що відповідач своїми активними діями заважає відповідачу вселитись у спірну Квартиру.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Враховуючи те, що позивач, яка є співвласником спірної квартири, фактично позбавлена можливості користуватись нею, то її права підлягають захисту.

Щоб зневілювати вказані перепони з боку відповідача по користуванню позивачем спірною квартирою, суд вважає необхідним та достатнім застосувати в даному випадку для відновлення порушеного права позивача положення ч.2 ст.5 ЦПК України та задовольнити позовну вимогу про вселення позивача у спірну квартиру, яка йому належить і спосіб користування якою визначається судом.

Посилання відповідача на наявність у позивача іншого житла не може бути підставою для порушення її прав у здійсненні права володіння та користування належною їй часткою у Квартирі, оскільки право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягується судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви до суду, у розмірі 1 102, 40 грн.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Визначити порядок користування квартирою за адресою: м.Миколаїв, вулиця Шосейна (Фрунзе) АДРЕСА_5 наступним чином:

- виділити в користування співвласника ОСОБА_3 житлову кімнату №2 площею 11.2 кв.м.;

- виділити в користування співвласника ОСОБА_1 житлову кімнату №3 площею 17,4 кв.м. з лоджією (літ.Л) площею 1,3 кв.м.;

- виділити в загальне користування співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 приміщення №1 Коридор площею 9,1 кв.м., приміщення №4 Кухню площею 7,1 кв.м., приміщення №5 Вбиральню площею 1,0 кв.м., приміщення №6 ОСОБА_6 площею 2,6 кв.м.

Вселити ОСОБА_1 до квартири за адресою: м.Миколаїв, вулиця Шосейна (Фрунзе) буд. № 5 кварира 70.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1102 (одна тисяча сто дві гривні) 40 копійок сплаченого судового збору.

Інформація про сторони:

1. ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1.

2. ОСОБА_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або до того ж суду через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 25.02.2019 року.

Суддя Біцюк А.В.