Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.01.2019 Справа №607/13421/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Дзюбича В.Л.,

з участю секретаря судового засідання Зубко О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 01.11.2013 року у сумі 270000 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 01.11.2013 року відповідач позичила у нього грошові кошти в сумі 5000 доларів США зі сплатою 10 відсотків в місяць за користування коштами, які зобов»язувалася повернути в строк до 01.11.2014 року, що стверджується її особистою розпискою. Взяте на себе зобов»язання відповідач не виконала та отримані у позику кошти в обумовлений строк не повернула, на неодноразові звернення позивача про сплату боргу не реагує. Заборгованість ОСОБА_2 за договором позики становить 5000 доларів США, що згідно офіційного курсу на день подання позову еквівалентно 135000 грн. Крім цього, за період з 01.11.2014 року по день подання позову з відповідача підлягають стягненню відсотки за користування позикою за 36 місяців по 10 відсотків за місяць у сумі 468000 грн. (13500*35=468000). Таким чином, загальна сума боргу ОСОБА_2 за договором позики від 01.11.2013 року становить 621000 грн., однак позивач просить стягнути з відповідача на його користь основну суму боргу у розмірі 135000 грн. та 135000 грн. несплачених коштів за користування коштами, а також 2700 грн. сплаченого судового збору.

Відповідач подала відзив на позов. Вказала, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 11.11.12015 року у справі №6-1967цс15 розписка повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов»язанням її повернення та дати отримання коштів. Однак, надана позивачем боргова розписка не містить її зобов»язання як позичальника про повернення коштів у сумі 5000 доларів США, а сам факт написання розписки не може свідчити про те, що між нею та ОСОБА_1 укладався договір позики. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 02.07.2014 року на підтвердженням укладення договору позики може бути надана розписка або інший письмовий документ, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг(тобто із зобов»язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Оскільки розписка від 01.11.2013 року не містить такої умови повернення отриманих коштів, що свідчить про відсутність між сторонами відносин боргового характеру, а відтак відсутні правові підстави для їх стягнення у судовому порядку. Також, відповідачем не подано доказів на підтвердження показника офіційного курсу валют станом на день подання позову, а у мотивувальній частині позовної заяви відсутні вимоги про повернення заборгованості у еквіваленті доларів США, а відтак вимоги про нарахування та стягнення боргу у гривні є необґрунтованими. Крім цього зазначила, що незрозумілим є визначення позивачем суми відсотків за користування позикою, які підлягають стягненню за один місяць у розмірі 13500 грн. ОСОБА_3 урахуванням викладеного просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач подав відповідь на відзив. Вказав, що договір позики від 01.11.2013 року укладений у відповідності до вимог ст.1047 ЦК України. Зобов»язання відповідача повернути позичені кошти випливає із суті самої розписки, у якій зазначено, що ОСОБА_2 позичила у нього кошти в сумі 5000 доларів США під 10% місячних на період з 01.11.2013 року по 01.11.2014 року. Таким чином, той факт, що відповідач позичила у нього кошти кореспондується із її обов»язком повернути їх до вказаної у розписці дати. Водночас обов»язок позичальника повернути позику прямо передбачений ч.1 ст.1049 ЦК України, при цьому у борговій розписці зазначено термін, в який позика підлягала поверненню. Відповідач свої зобов»язання про повернення позичених коштів підтвердила тим, що здійснювала часткову сплату відсотків за користування позикою, що підтверджується відмітками на звороті розписки за її особистим підписом. Отже, ОСОБА_2 повертаючи відсотки за користування позикою визнала своє зобов»язання щодо повернення боргу. Вказав, що наведені відповідачем у відзиві правові позиції Верховного Суду України викладені у спорах, предметом врегулювання у яких були інші за змістом правовідносини, а тому не підлягають застосуванню у даній справі. Також зазначив, що у постанові від 02.07.2014 року у цивільній справі №6-79цс14 Верховний Суд України висловив правову позицію відповідно до якої розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобов»язань. Зазначив, що згідно інформації, наданої ПАТ КБ «Приватбанк» 02.02.2018 року станом на 30.10.2017 року офіційний курс гривні відносно долара США становив 26,88 грн. за 1 долар США. Сума позову становить 270000 грн., що на момент пред»явлення позову еквівалентно 10044,64 доларів США, з яких 5000 доларів США, що еквівалентно 134400 грн.-основна сума боргу та 5045 доларів США, що еквівалентно 135600 грн.-заборгованість по несплачених відсотках, нарахованих у межах строку позовної давності.

16.03.2018 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог. Вказав, що відповідач частково сплачувала відсотки за користування позикою, а саме: 01.12.2013 року у сумі 500 доларів США; 01.01.2014 року -500 доларів США; 01.02.2014 року-500 доларів США; 01.05.2014 року -600 доларів США; 01.06.2014 року-600 доларів США; 09.07.2014 року-550 доларів США, а всього на загальну суму 3250 доларів США. Загальна сума відсотків за користування позикою нарахованих за період з 01.11.2014 року(кінцевої дати повернення позики) по 30.10.2017 року(дату подання позову) становить 18000 доларів США(5000/100*10*36=18000). У позовній заяві заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 01.11.2013 року у сумі 270000 грн., що еквівалентно 10045 доларів США, з яких 5000 доларів США, що еквівалентно 134400 грн.-основна сума боргу та 5045 доларів США, що еквівалентно 135600 грн.- відсотки за користування позикою. Згідно наведеного розрахунку сума заборгованості за відсотками складає 18000 доларів США, тобто збільшення позовних вимог щодо нарахованих відсотків становить 12955 доларів США(18000-5045=12955), що згідно офіційного курсу валют станом на 16.03.2018 року, тобто на день подання заяви про збільшення позовних вимог еквівалентно 340327,85 грн. Таким чином, ціна позову із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог становить 610327,85 грн., що еквівалентно 23000 доларів США, з яких: 5000 доларів США, що еквівалентно 134400 грн.-основна сума боргу; 18000 доларів США, що еквівалентно 475927,85 грн. нараховані відсотки за користування позикою за період з 01.11.2014 року по 30.10.2017 року. Із урахуванням викладеного просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь основну суму боргу за договором позики від 01.11.2013 року у розмірі 134400 грн., що еквівалентно 5000 доларів США та відсотки за користування позикою у розмірі 475927,85 грн., що еквівалентно 18000 доларів США.

25.01.2019 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог. Вказав, що за період дії договору позики від 01.11.2013 року відповідач сплатила йому відсотки за користування позикою на загальну суму 3250 доларів США, а тому залишок неповернутих відсотків становить 2750 доларів США(5000/100*10*12-3250=2750). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. 3% річних від суми боргу у розмірі 5000 доларів США за період з 01.11.2014 року по 01.11.2017 року складають 450 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на день подання позову еквівалентно 12096 грн. Враховуючи викладене просить стягнути з відповідача на його користь 7750 доларів США заборгованості за договором позики від 01.11.2013 року з яких: 5000 доларів США-сума основного боргу; 2750 доларів США грн. несплачені відсотки за користування позикою; 12096 грн.- 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01.11.2014 року по 01.11.2017 року, а також 2700 грн. сплаченого судового збору.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити у відповідності до поданої заяви про зменшення позовних вимог від 25.01.2019 року. В останнє судове засідання не з»явився, подав заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просить у задоволенні позовних вимог відмовити з мотивів, наведених у відзиві на позов. В останнє судове засідання не з»явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до розписки від 01.11.2013 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5000 доларів США під 10 відсотків місячних, які зобовязалася повернути в строк до 01.11.2014 року.

Як вбачається із відміток на звороті розписки, після отримання позики відповідач частково сплачувала відсотки за користування позикою, а саме: 01.12.2013 року сплатила позивачу кошти у сумі 500 доларів США; 01.01.2014 року -500 доларів США; 01.02.2014 року-500 доларів США; 01.05.2014 року -600 доларів США; 01.06.2014 року-600 доларів США; 09.07.2014 року-550 доларів США, а всього сплатила відсотки за користування позикою на загальну суму 3250 доларів США.

Встановлено, що взяті на себе зобов»язання за договором позики відповідач ОСОБА_2 у встановлений договором строк не виконала, позику та відсотки за користування нею в строк до 01.11.2014 року не повернула.

09.10.2017 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення боргу за договором позики від 01.11.2013 року, яка залишена ОСОБА_2 без відповіді.

В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Висновком проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи №1.1-38/18 від 14.09.2018 року підтверджується, що рукописний текст у вигляді слів «Масловська», «ОСОБА_2І.» та підпис від імені ОСОБА_2 на лицевій стороні розписки від 01.11.2013 року виконані ОСОБА_2. Встановити ким, ОСОБА_2 чи іншою особою виконані решта рукописного тексту на лицевій стороні розписки не видалося можливим. Два підписи у верхніх рядках рукописних записів на зворотній стороні розписки від 01.11.2013 року виконані ОСОБА_2. Встановити ким, ОСОБА_2 чи іншою особою виконані рукописний текст та решта підписів на зворотній стороні розписки не видалося можливим.

Таким чином, дослідженими судом доказами підтверджується той факт, що між сторонами у справі 01.11.2013 року був укладений договір позики у відповідності до якого ОСОБА_2 отримала 01.11.2013 року в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5000 доларів США, які вона зобов»язувалась повернути в строк до 01.11.2014 року і вказаний договір був підписаний зі сторони позичальника особисто відповідачем ОСОБА_2

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов»язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання-ч.1 ст.625 ЦК України.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, станом на 01.11.2014 року заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 01.11.2013 року становить 7750 доларів США, з яких: 5000 доларів США-основна сума боргу; 2750 доларів США-несплачені відсотки за користування позикою.

У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

ОСОБА_4 Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Таким чином, при визначенні зобов'язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов'язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню.

У відповідності до поданої заяви про зменшення позовних вимог позивач просить стягнути суму боргу в іноземній валюті. При цьому, у розписці від 01.11.2013 року сторони не погоджували визначення гривневого еквіваленту виконання зобовязання.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги факт невиконання боржником своїх боргових зобов»язань за договором позики, суд вважає, що до стягнення із відповідача ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 підлягає заборгованість за договором позики від 01.11.2013 року в загальній сумі 7750 доларів США, що включає в себе:5000 доларів США-борг за договором позики та 2750 доларів США-несплачені відсотки за користування позикою.

Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд зазначає наступне.

Частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 16.11.2016року у справі № 6-1286цс16 вказав, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93). При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобовязання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України гривні.Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-79цс-14 від 02.07.2014 року.

Аналізуючи наведені норми, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст.625 ЦПК України, як особливої міри відповідальності, суд приходить до переконання, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача три відсотки річних обчислені із суми боргу, що утворилася станом на 01.11.2014 року, вираженої у національній валюті.

Згідно офіційного курсу валют встановленого НБУ станом на дату утворення боргу, тобто на 01.11.2014 року 1долар США =12,9507 грн. Розрахунок трьох процентів річних за період з 10.09.2017 року по 29.11.2017 року здійснюється судом за формулою: сума санкцій = С х 3% х Д:365:100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення.

Таким чином, три проценти річних за період з 01.11.2014 року по 30.10.2017 року буде складати 5822,49 грн. із розрахунку: 64753,50 грн. х3%х1094/365/100=5822,49 грн., де 64753,50 грн. сума боргу станом на 01.11.2014 року, 1094 - кількість прострочених днів. Оскільки позивач просив стягнути із відповідача три проценти річних у сумі 12096 грн., тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги у цій частині підлягають до часткового задоволення у сумі 5822,49 грн.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 01.11.2013 року в загальній сумі 7750 доларів США, що включає в себе:5000 доларів США сума основного боргу; 2750 доларів США-несплачені відсотки за користування позикою, а також 5822,49 грн.- 3% річних за період з 01.11.2014 року по 30.10.2017 року.

Крім цього, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 2141,42 грн. сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 192, 509, 524, 530, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2(ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: 46022 м. Тернопіль, вул. Черняховського,7/9, ідентифікаційний номер:НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає 46011, вул. Нова, 40-а, м.Тернопіль, ідентифікаційний номер:НОМЕР_2) заборгованість за договором позики від 01 листопада 2013 року в розмірі 7750(сім тисяч сімсот п»ятдесят ) доларів США, три відсотки річних у сумі 5822(п»ять тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 49 коп.

У задоволенні решти позовних вимог-відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2(ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає: 46022 вул. Черняховського,7/9, м. Тернопіль, ідентифікаційний номер:НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає: 46011, вул. Нова, 40-а, м.Тернопіль, ідентифікаційний номер:НОМЕР_2) 2141(дві тисячі сто сорок одну) гривню 42 коп. сплаченого судового збору.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду в порядку, визначеному п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддяОСОБА_5