ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/6265/18
Провадження № 2/210/568/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"25" лютого 2019 р.

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Вікторович Н.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_2 20 вересня 2018 року звернулася до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить визнати недійсним іпотечний договір від 01 березня 2007 року, укладений між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» в особі філії Криворізького відділення ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №1229.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що з 2001 року проживала з відповідачем ОСОБА_3 однією сімєю без шлюбу. Шлюб зареєстрований 08 серпня 2013 року. У період сумісного проживання нею та відповідачем придбано домоволодіння по вул. Красикова, буд.№46 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Рішенням суду від 23 грудня 2011 року встановлено факт проживання однією сімєю без шлюбу, зазначене домоволодіння визнано обєктом спільної сумісної власності, за кожною стороною визнано право власності на 1/2 частку домоволодіння. Відповідач 01 березня 2007 року уклав іпотечний договір без її, позивача, згоди. У січні 2018 року шлюбні відносини між ними були припинені. Під час вирішення питання поділу домоволодіння у натурі, зясувалося, що домоволодіння перебуває в іпотеці, що порушує її права як співвласника, тому звернулася до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України судове засідання не проводиться.

Відповідач, - ОСОБА_3 надав відзив на позовну заяву, в якому не заперечував проти задоволення позову, оскільки договір іпотеки, укладений ним без згоди позивача, з якою він проживав однією сімєю без шлюбу з 2001 року. Домоволодіння придбано у період спільного проживання з позивачем, рішенням суду домоволодіння визнано обєктом спільної сумісної власності, за кожним з них, - право власності на 1/2 частку домоволодіння.

Позивач ОСОБА_2 отримала відзив 06 лютого 2019 року. Правом надання відповіді на відзив не скористалася.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Так, судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2001 року по теперішній час без реєстрації шлюбу; визначено за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рівні частки в обєкті спільної сумісної власності домоволодіння №46 по вул. Красикова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, виділено кожному з них по 1/2 частині домоволодіння №46 по вул. Красикова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину домоволодіння (а.с.9, 10). Рішення не оскаржено, набрало законної сили 03 грудня 2012 року.

Відомості щодо права власності на домоволодіння на підставі рішення суду зареєстровано КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 14 березня 2012 року, номер витягу 33473470 (а.с.11).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У період спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 придбано житловий будинок з господарськими будівлями, посвідчений 01 березня 2007 року приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі №1151 за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Красикова, 46, що складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 79,0кв.м, в тому числі житловою 34,0кв.м, літньої кухні - літ. Б, сараїв літ. - Д,Е,И, душ - Ж, огорожа 1-4, водогін І, вимощення ІІ, гараж З (а.с.6-8).

Таким чином, майно, набуте відповідачем у період спільного проживання із позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, що встановлено рішенням суду, а позивачу на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частка зазначеного домоволодіння.

Шлюб між сторонами зареєстровано 08 серпня 2013 року Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис 124 (а.с.5 зворот).

Між ВАТ «Український акціонерний Банк» та ОСОБА_3 01 березня 2007 року укладено іпотечний договір, предметом якого є забезпечення належного виконання іпотекодавцем кредитного договору №76/в від 01 березня 2007 року, предметом іпотеки спірне домоволодіння (а.с.6), власником якого на час укладення договору був відповідач.

При укладенні договору іпотеки дотримано письмової форми та договір підписано сторонами, посвідчено нотаріусом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Позивач зазначає, що про існування договору іпотеки дізналася лише у 2018 році, проте зі змісту договору вбачається, що грошові кошти в розмірі 24395,00 доларів США отримано відповідачем в кредит з метою придбання спірного домоволодіння.

Отже, як підставу визнання договору іпотеки недійсним, позивач зазначає укладення такого договору відповідачем без її згоди, вважає, що при укладенні договору недодержано вимоги щодо відповідності правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, оскільки майно перебувало у спільній сумісній власності.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно до частин 1 та 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості (ст.6 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічні положення містить ст.578 ЦК України.

Проте, у пункті 2.1 Договору ОСОБА_3 підтвердив, що йому не відомі права та вимоги інших осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку (а.с.6 зворот).

Крім того, у п.2.7 іпотекодавець засвідчив, що йому відомі положення чинного законодавства про те, що при зміні змісту забезпеченого цією іпотекою зобовязання за кредитним договором, а також при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи ( в порядку спадкування чи правонаступництва) іпотека є дійсною для набувача предмета іпотеки (а.с.6 зворот).

А тому, суд враховує недобросовісну поведінку відповідача ОСОБА_3, який при укладанні іпотечного договору будучи обізнаним, що позивач, з якою він проживав на час укладення договору шість років однією сімєю без шлюбу має права на предмет іпотеки, але не повідомив про це іпотекодержателя.

Також, суд ставиться критично до твердження позивача, що вона не була обізнана про наявність договору іпотеки, оскільки, мешкала з відповідачем однією сімєю, мала з ним спільний бюджет, разом з ним придбавала домоволодіння, тому мала знати про джерело коштів на його придбання.

Крім того, рішення суду про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину майна не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що оспорюваний правочин за формою та змістом відповідає положенням діючого законодавства, при вчиненні правочину сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, сторони розуміли зміст правочину і відповідач бажав настання наслідків вчиненого правочину, правочин вчинявся у формі, встановленій законом і був спрямований на реальне настання правових наслідків; не повідомлення відповідачем при укладенні договору щодо наявності прав позивача на предмет іпотеки та не отримання її згоди на укладення договору, не є підставою для визнання договору недійсним, тому суд відмовляє у задоволенні позову.

У звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 74 Сімейного Кодексу України, ст.ст.203, 215, 216, 578 ЦК, ст.ст.1, 3, 22 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.4, 5, 12, 13, 77, 121, 141, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 25 лютого 2019 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: 50078, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, м-н Гірницький, буд.№21, кв.№9;

- відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: 50074, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Василя Скопенка, буд.№46.

Суддя: Н. Ю. Вікторович