ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________ П О С Т А Н О В А
05 листопада 2019 року
справа №645/6787/18
провадження №22-ц/818/4668/19
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря - Сізонової О.О.
учасники справи:
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором позики за апеляційними скаргамипредставника ОСОБА_2 - Кужелєвої Світлани Валеріївни та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року, постановлене під головуванням судді Іващенко С.О., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 26 липня 2019 року), -
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором позики.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 25.01.2017 року, 08.02.2017 року, 15.02.2017 року, 01.03.2017 року, 09.03.2017 року, 20.04.2017 року, 11.05.2017 року, 01.06.2017 року, 05.06.2017 року, 08.06.2017 року, укладеними між первісним кредитором ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , у загальному розмірі станом на 15.11.2018 року 934 710 грн., з яких: 311 570 грн. - сума боргу за всіма договорами, 311 570 грн. - штраф, 311 570 грн. - відсотки річних. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_1 судовий збір по 4405 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - Кужелєва Світлана Валеріївна просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 в повному обсязі. Провести розподіл судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що ОСОБА_2 не є стороною та боржником за договорами позики, які були укладені його дружиною, тому відсутні підстави для стягнення з нього заборгованості за цими договорами. Крім того відсутні докази використання позики в інтересах сім`ї, оскільки у розписках не зазначено, на які цілі відповідачкою отримувалися кошти. Також ОСОБА_2 просив стягнути витрати на правову допомогу, які він поніс в суді першої та апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 в повному обсязі. Просив також провести розподіл судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що ОСОБА_3 грошові кошти фактично отримувала за двома договорами позики, в подальшому сплачувала проценти за користування коштами, інші договори позики підписувала без фактичного отримання грошових коштів від позивача. Вважає, що договір про відступлення права вимоги за договорами позики від 04.11.2018 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є удаваним правочином, оскільки договір не містить підтвердження винагороди ОСОБА_6 , крім того вони ведуть спільний бізнес. ОСОБА_3 зазначає, що грошові кошти за договорами позики вона отримувала в національній валюті - гривні. При цьому безпідставно з неї стягнута сума заборгованості за договорами у доларах США. Зазначає, що наявні підстави для зменшення суми штрафу, оскільки вона перевищує суму заборгованості за договорами позики. Відповідачка не заперечує, що грошові кошти отримувала на особисті підприємницькі цілі, вони не використовувалися на потреби сім`ї. ОСОБА_2 не знав про укладені нею договори.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Огієнко Богдан Олександрович надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідачки, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - Кужелєвої Світлани Валеріївни підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за договорами позики ОСОБА_3 належним чином не виконала, сума її боргу складає 311 570 грн., а також штрафи та відсотки. При цьому сума заборгованості підлягає солідарному стягненню з відповідачів як з подружжя, оскільки договори позики укладені одним з подружжя в інтересах сім`ї та були використані відповідачами спільно.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що за період з 25 січня 2017 року по 08 червня 2017 року між первісним кредитором ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_3 були укладені наступні договори позики (а.с.14-49 т.1):

-25.01.2017 року на суму 20 520 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 730 доларів США, зі строком повернення 01.02.2017 року;

-08.02.2017 року на суму 19 380 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 715 доларів США, зі строком повернення 15.02.2017 року;

-15.02.2017 року на суму 18 785 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 685 доларів США, зі строком повернення 22.02.2017 року;

-01.03.2017 року на суму 46 000 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 1 680 доларів США, зі строком повернення 08.03.2017 року;

-09.03.2017 року на суму 46 000 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 1 680 доларів США, зі строком повернення 16.03.2017 року;

-20.04.2017 року на суму 25 140 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 942 доларів США, зі строком повернення 27.04.2017 року;

-11.05.2017 року на суму 24 775 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 942 доларів США, зі строком повернення 18.05.2017 року;

-01.06.2017 року на суму 46 780 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 1 792 доларів США, зі строком повернення 07.06.2017 року;

-05.06.2017 року на суму 18 500 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 706 доларів США, зі строком повернення 12.06.2017 року;

-08.06.2017 року на суму 45 690 грн., що визначено сторонами в еквіваленті 1 744 доларів США, зі строком повернення 15.06.2017 року.

04 листопада 2018 року між первісним кредитором ОСОБА_6 та новим кредитором ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги за вищевказаними договорами позики (а.с.13 т.1).

Відповідачі з 06 червня 1998 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.141 т.1).

Зобов`язання за договорами позики ОСОБА_3 належним чином не виконала.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів, як з подружжя, суми заборгованості за договорами позики, укладеними між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , правонаступником якого є позивач, з урахуванням штрафів та відсотків.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У ст. 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зі змісту договорів позики, укладених між первісним кредитором ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_3 за період з 25 січня 2017 року по 08 червня 2017 року, убачається, що в них не зазначено на які цілі була отримана позика та не зазначено про отримання згоди іншого з подружжя на укладення такого договору.

При цьому відповідачка ОСОБА_3 не заперечувала факту отримання грошових коштів за договорами позики не в інтересах сім`ї, а для використання на особисті потреби.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть, якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.05.2018 року у справі № 639/7335/15-ц.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків відповідачів щодо повернення боргу за договором позики з`ясуванню підлягало питання, чи були використані позичені кошти в інтересах сім`ї.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що грошові кошти, отримані ОСОБА_3 за договорами позики, укладеними між нею та первісним кредитором ОСОБА_6 за період з 25 січня 2017 року по 08 червня 2017 року, використовувалися в інтересах сім`ї відповідачів.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договорами позики.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - Кужелєвої Світлани Валеріївни спростовують висновки суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості за договорами позики.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договорами позики є необгрунтованими та безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим визначаючи розмір заборгованості за договорами позики, що підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_3 , колегія суддів виходить з наступного.

Договорами позики від 25.01.2017 року, 08.02.2017 року, 15.02.2017 року, 01.03.2017 року, 09.03.2017 року, 20.04.2017 року, 11.05.2017 року, 01.06.2017 року, 05.06.2017 року, 08.06.2017 року, укладеними між первісним кредитором ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , сторони погодили строки повернення позики, а також визначили обсяг відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Зокрема, пунктом 9.3., 9.4 Договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в пункті 1 договору. Позичальник зобов`язаний сплатити також пеню у розмірі 10% від суми, визначеної в пункті 1 договору.

Крім того згідно пункту 11 Договору позики якщо позичальник прострочить виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365% річних від простроченої суми.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути заборгованість за договорами позики у розмірі 1 646 765,08 грн., з яких:

- 323 382,54 грн. - сума позики за всіма договорами;

-323 382,54 грн. - штраф:

-1 000 000 грн. - відсотки річних за період з 16.06.2017 року по 15.11.2018 року).

Позивачем не оскаржується рішення суду в частині розміру заборгованості за договорами позики.

З матеріалів справи убачається, що сума боргу за всіма договорами позики від 25.01.2017 року, 08.02.2017 року, 15.02.2017 року, 01.03.2017 року, 09.03.2017 року, 20.04.2017 року, 11.05.2017 року, 01.06.2017 року, 05.06.2017 року, 08.06.2017 року, укладеними між первісним кредитором ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , у загальному розмірі становить 311 570 грн.

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано виходив із розрахунку грошового еквіваленту - долар США, оскільки зі змісту договору позики убачається, що сума позики зазначена у національній валюті - гривні, проте договором визначений її еквівалент у доларах США. Така домовленість не суперечить вимогам закону.

При застосуванні штрафних санкцій за несвоєчасне погашення позики суд застосовує принцип розумності і справедливості.

Вирішуючи питання про розмір заборгованості за договорами позики, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що сума боргу за договорами позики складає 311 570 грн., а розмір відсотків за прострочення виконання зобов`язання (1 000 000 грн.) значно перевищує суму основної заборгованості, тому наявні підстави для зменшення суми нарахованих відсотків до суми основної заборгованості за договорами позики, а саме до 311 570 грн. за всіма договорами.

При цьому колегія суддів вважає, що розмір штрафу також підлягає зменшенню, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 9.3. Договору позики, укладеного між первісним кредитором ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в пункті 1 договору.

Частиною 2 статті 549 ЦК України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи викладене, наявні підстави для зменшення розміру неустойки (штрафу) за договорами позики від 25.01.2017 року, 08.02.2017 року, 15.02.2017 року, 01.03.2017 року, 09.03.2017 року, 20.04.2017 року, 11.05.2017 року, 01.06.2017 року, 05.06.2017 року, 08.06.2017 року, укладеними між первісним кредитором ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , до 10% від суми невиконаного зобов`язання, а саме: до 31 157 грн.

Таким чином рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики слід змінити. Стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 654 297 грн., з яких: 311 570 грн. - сума боргу, 311 570 - відсотки річних та штраф в сумі 31 157 грн.

Посилання відповідачки на те, що вона отримувала грошові кошти тільки за двома договорами позики, та на те, що грошові кошти нею повернуті, - спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доказів належного виконання зобов`язань за договорами позики від 25.01.2017 року, 08.02.2017 року, 15.02.2017 року, 01.03.2017 року, 09.03.2017 року, 20.04.2017 року, 11.05.2017 року, 01.06.2017 року, 05.06.2017 року, 08.06.2017 року, - ОСОБА_3 суду не надано.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - Кужелєвої Світлани Валеріївни підлягає задоволенню, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 6 607,50 грн., сплаченого при поданні апеляційної скарги. А з ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 8 149,25 грн.

Крім того з позивача на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн., з огляду на таке.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Судом встановлено, що 21 червня 2018 року між ОСОБА_2 та адвокатом Кужелєвою Світланою Валеріївною було укладено договір про надання правової допомоги (а.с.136-139 т.1).

Згідно квитанції, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_2 сплатив адвокату Кужелєвій С.В. за правову допомогу по справі за вказаним позовом грошові кошти на загальну суму 13 000 грн. (а.с.134, 214,215, 225 т.1, а.с. 10 т.2).

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 та 7 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13 000 грн. є співмірними зі складністю справи, обсягом наданих послуг, ціною позову тощо.

Керуючись ст. 367, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Кужелєвої Світлани Валеріївни - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договорами позики - відмовити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики - змінити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договорами позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 25.01.2017 року, 08.02.2017 року, 15.02.2017 року, 01.03.2017 року, 09.03.2017 року, 20.04.2017 року, 11.05.2017 року, 01.06.2017 року, 05.06.2017 року, 08.06.2017 року, укладеними між первісним кредитором ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , у загальному розмірі 654 297 грн., з яких: 311 570 грн. - сума боргу, 311 570 - відсотки річних та штраф в сумі 31 157 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 149,25 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 607,50 грн., сплачений при поданні апеляційної скарги та витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 11.11.2019 року.