ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3530/19 Справа № 205/1185/18 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2018 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю та постановити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві Дніпровська міська рада на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року просить рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1994 року, виданого АТ «Дніпротяжмаш» на підставі розпорядження № 336 від 10 жовтня 1994 року, належить на праві власності 53/100 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 28).

На підставі договору дарування частини квартири від 19 травня 1998 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Башкіною І.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1857, ОСОБА_1 прийняла в дар 47/100 частин цієї ж квартири (а.с. 5). Право власності у встановленому законом порядку було зареєстровано в БТІ 3 червня 1998 року в реєстровій книзі № 23п за реєстровим № 35 (а.с. 5 зв.).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 6).

З підстав того, що позивач проживала у спірній частині квартири з 1988 року і продовжує в ній проживати з часу смерті ОСОБА_2 та до теперішнього часу, утримує цю квартиру у належному стані та сплачує комунальні платежі (а.с. 44-59), вона ставить питання про визнання за нею права власності за набувальною давністю.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах.

З аналізу ст. 344 ЦК України вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Виходячи зі змісту 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Між тим, в обґрунтування добросовісності володіння 53/100 частинами квартири АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , позивач посилалася лише на те, що вона за життя ОСОБА_2 як орендар житла та після її смерті проживала в спірній квартирі, сплачувала всі комунальні послуги, дбала про її належний стан.

Отже, зазначені обставини свідчать, про тимчасовий характер володіння позивачем чужою річчю, при цьому остання була весь час обізнана про те, що ця частина квартири перебувала у власності ОСОБА_2 , а тому ніяких правових підстав вважати, що майно було передано їй власником у постійне володіння та користування, немає.

За таких обставин до спірних правовідносин, що виникли між сторонами по даній цивільній справі не можуть бути застосовані норми ст. 344 ЦК України, оскільки позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є власником майна. У такого володільця майно має похідний та обмежений характер.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач знала, що 53/100 частин квартири знаходилася у власності ОСОБА_2 , у власність будь-якої іншої особи, у тому числі ОСОБА_1 з власної волі ОСОБА_2 , вони в порядку, встановленому законом, не передавалися, тому користування позивачем таким майном не можна визнати добросовісним.

Посилання апелянта, що з 1995 року вона та її донька стали проживати у вищевказаній квартирі відкрито й користувались не тільки належною їй 47/100 частки квартири, але й 53/100 частинами квартири, які належали померлій ОСОБА_2 та позивач сплачує всі комунальні послуги, дбає про належний стан квартири, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, які мають значення для справи, а саме: законність об`єкту володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність.

При вирішенні спорів про набувальну давність, суд має враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Власник нерухомого майна, яким є позивач, не може набути майно у власність за давністю володіння, оскільки не взяла до уваги, що спірна квартира не є чужим майном для неї. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі колишнього власника й завжди знала, хто був власником майна.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність підстави для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю.

Однак, в обґрунтування своєї позовної заяви ОСОБА_1 намагається реалізувати своє спадкове право застосувавши права визначені статтею 344 ЦК України, яка не передбачає набуття спадкових прав та їх оформлення шляхом визнання права власності за давністю володіння.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича