КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/23814/17-ц

номер провадження: 22-ц/824/6234/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року, у складі судді Чередніченко Н.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стегостенко НаталіяБорисівна, про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, у якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 19 березня 2018 року, просив визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 03 лютого 2017 року між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №53.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 вересня 1998 року між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_4 був укладений шлюб, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказував, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04 липня 2013 року він, ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_4 та їх діти ОСОБА_6 і ОСОБА_6 набули право спільної часткової власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, по 1/4 частині за кожним, що підтверджується також витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 липня 2013 року. Зазначав, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти.

Вказував, що з часу фактичного припинення між ним та ОСОБА_4 шлюбних відносини, з жовтня 2015 року остання постійно чинила на нього тиск з приводу відчуження його частки квартири, вчиняла з цього приводу неодноразово сварки, маніпулювала їх дітьми, примушуючи меншого сина проживати з нею в орендованій квартирі. Вказував, що в ході чергової сварки 29 листопада 2016 року він викликав поліцію з метою вгамувати ОСОБА_4, оскільки не погоджувався на відчуження своєї частки та продаж квартири в цілому.

Однак, 03 лютого 2017 року на пропозицію ОСОБА_4 позивач уклав договір дарування своєї частки у вказаній вище квартирі на користь ОСОБА_2, який працює юристом за місцем роботи ОСОБА_4 та якого він вперше побачив у нотаріуса при укладенні договору дарування частки квартири. Вважав, що договір дарування частини квартири від 03 лютого 2017 року є недійсний на підставі ч.1 ст.231 ЦК України, оскільки був вчинений позивачем проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку його колишньої дружини ОСОБА_4 Вказував, що ОСОБА_4 погрожувала відчужити належну їй на праві власності частку у квартирі третім особам та зробити все для того, щоб він добровільно та безоплатно відчужив належну йому частку у квартирі. Також ОСОБА_4 створювала нестерпні побутові умови для проживання, а саме, коли діти перебували у селі на канікулах, а він на роботі, то вона псувала продукти харчування, била посуд, забруднювала постільну білизну та одяг. Крім того, ОСОБА_4, наймаючи неподалік житло, приходила в будь-яку пору доби у квартиру та вчиняла сварки у зв'язку з його відмовою від продажу квартири в цілому та дарування його частки третім особам, шантажувала спільними дітьми шляхом примушування проживання в орендованій нею квартирі меншого сина та забороняла запросити до себе в гості рідню матір для допомоги у догляді за дітьми.

Вказував, що відповідач після укладення спірного договору не вчинив жодної дії як власник частини квартири, не проживає в подарованій йому частині квартири, не був зареєстрований та витрати по її утриманню не несе.

З наведених вище підстав ОСОБА_1 просив його позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що оспорюваний договір дарування укладений позивачем на вкрай невигідних умовах, оскільки позивач залишився без житла, хоча спірна квартира була придбана ним за його особисті кошти. Вказує, що суд не врахував, що відповідач після укладення спірного договору не вчинив жодних дій як власник отриманої ним в дар 1/4 частини квартири, не проживав у ній, зареєстрований не був та витрати по її утриманню не ніс. 30 серпня 2017 року відповідач подарував вказану 1/4 частини квартири іншій особі, що, на думку позивача, свідчить про відсутність у ОСОБА_2 реального наміру на володіння подарованим йому майном. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок експертного дослідження №6/05-18 від 18 травня 2018 року, складеного спеціалістом Інституту аналітичних досліджень і сучасної освіти «Центр психологічної експертизи» психологом ОСОБА_7, яким встановлено, що у ОСОБА_1 було виявлено ознаки психологічного тиску, який передував вчиненню ним правочину та встановлено, що психологічний тиск міг вплинути на прийняття ним рішення про вчинення правочину. Також вказує, що суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про виклик у судове засідання спеціаліста ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_4, чим позбавив його можливості посилатися на їх покази, як на докази, що мають значення для справи.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Степанюк Є.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не підтверджені належними і допустимими доказами. Зазначає, що посилання позивача на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за його особисті грошові кошти не стосуються предмету розгляду даної справи та встановлення цих обставин не має значення для вирішення спору. Зазначає, що посилання позивача на те, що 29 листопада 2016 року саме він викликав патруль поліції з метою вгамувати ОСОБА_4, не відповідають дійсності, оскільки судом було встановлено, що заявником до поліції була ОСОБА_9, а не позивач. Вказує, що в оспорюваному договорі дарування зазначено, що його сторони діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо дійсності угод уклали цей договір, а також сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір, цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди.

Зазначає, що позивачем не доведено, що укладення ним оспрорюваного договору дарування відбулось внаслідок застосування до нього психологічного тиску. Наданий позивачем висновок експертного дослідження №6/05-18 від 18 травня 2018 рок, який виконаний спеціалістом Інституту аналітичних досліджень і сучасної освіти «Центр психологічної експертизи» психологом ОСОБА_7, не є висновком експерта, а тому не може братися до уваги. При цьому вказує, що позивач у суді не заявляв клопотання про призначення у справі відповідної судової експертизи з метою підтвердження наявності психологічного тиску та його вплив на укладення договору дарування.

Вказує, що обставини укладення інших правочинів, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, не є предметом розгляду даної справи та не впливають на законність висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. Просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що договір дарування частини квартири укладений позивачем під впливом будь-якого тиску, як з боку колишньої дружини, так і з боку відповідача у справі, а також внаслідок тяжких обставин та на вкрай невигідних для позивача умовах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений шлюб. Від даного шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04 липня 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1 у розмір по 1/4 частині кожному, що також підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 липня 2013 року.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 лютого 2017 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування частини квартири, за умовами якого дарувальник передав безоплатно у власність обдарованого, а обдарований прийняв у власність 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №53.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з вимогами ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 755/1492/16-ц.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір дарування укладено ним проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку його колишньої дружини ОСОБА_4 Стверджував, що ОСОБА_4 вчиняла з цього приводу неодноразово сварки, маніпулювала їх дітьми, примушуючи меншого сина проживати з нею в орендованій квартирі. В ході чергової сварки 29 листопада 2016 року позивач змушений був викликати поліцію з метою вгамувати ОСОБА_4, оскільки не погоджувався на відчуження своєї частки та продаж квартири в цілому.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що твердження позивача про те, що 29 листопада 2016 року він був змушений викликати поліцію у зв'язку з неправомірними діями колишньої дружини ОСОБА_4, спростовуються висновком ДОП Голосіївського управління поліції від 17 рудня 2016 року, відповідно до якого першим заявником до поліції була колишня дружина позивача ОСОБА_4 (а.с.68, т.1).

По справі встановлено, що на підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_1 надав суду висновок експертного дослідження № 6/05-18 від 18 травня 2018 року, який складений психологом Центру психологічної експертизи Інституту аналітичних досліджень і сучасної освіти ОСОБА_7 Відповідно до даного висновку під час проведення дослідження у ОСОБА_1 було виявлено ознаки психологічного тиску, який передував вчиненню ним правочину - підписання договору дарування ним 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та встановлено, що психологічний тиск міг вплинути на прийняття ОСОБА_1 рішення про вчинення правочину (а.с.188-219, т.1).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги наданий позивачем висновок, оскільки з його тексту вбачається, що дане дослідження проведено спеціалістом, а не атестованим судовим експертом в цій галузі. При цьому спеціалістом прийнято до уваги лише документи і пояснення, які подані позивачем та не проаналізовано всі докази, які містяться в матеріалах справи.

Разом з тим, в ході розгляду справи позивач не заявляв клопотань про призначення у справі відповідної судової психологічної експертизи з метою підтвердження наявності психологічного тиску та його вплив на вчинений позивачем правочин, хоча йому таке право судом було роз'яснено. Також позивач не заявляв клопотань про допит в якості свідків осіб, які б могли підтвердити психологічний стан позивача, внаслідок тиску на нього.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що доводи позивача про те, що відповідач після укладення оспорюваного договору дарування не вчиняє будь-яких дій щодо прийнятої в дар частини квартири, а тому відсутня спрямованість відповідача на досягнення ним відповідного юридичного наслідку, що свідчить про недійсність цього договору, є необґрунтованими, оскільки власник майна має право на власний розсуд користуватись та розпоряджатись належним йому майном, а відсутність будь-яких дій відповідача щодо прийнятої в дар частини квартири не свідчить про недійсність вчиненого правочину.

При цьому, суд правильно зазначив, що у оспорюваному договорі дарування від 03 лютого 2017 року сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір, цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз'яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Договір підписується сторонами добровільно та відповідає дійсним намірам сторін.

Вказані обставини також підтвердив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. у своїх письмових поясненнях від 23 березня 2018 року (а.с. 126, т.1).

Отже, встановивши фактичні обставини справи та, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, оскільки позивачем не доведено, що оспорюваний договір дарування частини квартири укладений позивачем під впливом будь-якого тиску, як з боку колишньої дружини, так і з боку відповідача у справі.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем за його особисті кошти, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не стосуються предмету доказування у даній справі.

З наведених підстав не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги щодо обставин відчуження інших 3/4 частини квартири квартира АДРЕСА_1, а також щодо набуття іншими особами права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_5.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: