Постанова Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 335/6284/14-ц

провадження № 61-24230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2016 року у складі судді Гашук К. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 05 січня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав та надав позичальнику кредит у розмірі встановленому договором. Проте, ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання щодо погашення заборгованості в повному обсязі не виконував внаслідок чого в нього утворилась заборгованість за кредитним договором.

Судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 23 квітня 2008 року у справі № 2н-312/08 з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість у розмірі 5 038 грн 83 коп., яка станом на 06 квітня 2008 року складалась із заборгованості за кредитом у розмірі 2 940 грн 75 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 098 грн 08 коп.

Зазначений судовий наказ виконано боржником лише 27 травня 2013 року, у зв'язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» до моменту погашення тіла кредиту здійснював нарахування відсотків.

Після погашення заборгованості за судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2008 року станом на 31 березня 2014 року ОСОБА_2 мав заборгованість за відсотками у розмірі

10 485 грн 84 коп., яку було нараховано до 27 липня 2013 року.

Посилаючись на вказані обставини, на статтю 599 ЦК України та з урахуванням уточнених позовних вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 485 грн 84 коп.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Ордонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 05 жовтня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками, які нараховані за користування кредитними коштами за кредитним договором від 05 січня 2005 року у розмірі 9 262 грн 49 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з того, що після ухвалення судового наказу відносини сторін кредитного договору не були припиненими, а отже кредитор мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами, які були передбачені кредитним договором до моменту погашення заборгованості за судовим наказом.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Ордонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Після ухвалення судового наказу відносини сторін кредитного договору не були припиненими, а, отже, кредитор мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами, які були передбачені кредитним договором до моменту погашення заборгованості за судовим наказом.

У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, він просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не перевірено умови договору щодо повернення коштів та нарахування і сплати відсотків за користування ними, правильність розрахунку боргу за кредитом та відсотками, період за який вони нараховані, не надано оцінку цим обставинам.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 05 січня 2005 року ОСОБА_2 підписав заяву на отримання у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної картки Універсальна з кредитним лімітом 1 150 грн зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 13-14, т. 1).

Строк дії картки, яка була видана ОСОБА_2 за заявою від 05 січня 2005 року, визначено до грудня 2008 року (а. с. 197, т. 1).

Зі змісту заяви ОСОБА_2 від 05 січня 2005 року, яку він особисто підписав, і ці обставини підтвердив у судовому засіданні першої інстанції, вбачається, що останній погодився, що вказана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами становлять між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг.

Відповідно до заяви від 04 серпня 2006 року, яка підписана особисто ОСОБА_2 за вказаною кредитною карткою було збільшено кредитний ліміт до 3 тис. грн, визначено порядок погашення заборгованості, а саме щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості.

Згідно з випискою з особового рахунку ОСОБА_2 05 січня 2006 року, що не суперечить даті відкриття рахунку за заявою від 26 грудня 2005 року, на платіжну карту остннього було встановлено кредитний ліміт у розмірі

1 150 грн, які і було передбачено умовами заяви від 05 січня 2005 року, а

04 серпня 2006 року вказаний кредитний ліміт було збільшено до 3 тис. грн, що відповідає заяві ОСОБА_2 про збільшення кредитного ліміту

від 04 серпня 2006 року.

Відповідно до витребуваних і досліджених судом першої інстанції матеріалів справи № 2н-312/08 за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним договором з

ОСОБА_2, 23 квітня 2008 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя винесено судовий наказ, відповідно до якого

з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 038 грн 83 коп., яка згідно розрахунку складалася з заборгованості за кредитом у розмірі

2 940 грн 75 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 098 грн 08 коп.

Згідно з довідкою Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 12 квітня 2016 року,

26 вересня 2012 року для погашення заборгованості за судовим наказом надійшли грошові кошти у розмірі 5 652 грн 93 коп. На рахунок стягувача кошти були перераховані за платіжними дорученнями 19 квітня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 10/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою

статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

На час звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Проте такі вимоги не заявлялися.

У порушення вимог статей 263, 264 ЦПК України, суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог закону та обставин справи не врахували, доводи заперечень відповідача належним чином не перевірили та не оцінили, не звернули увагу на те, що банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів та звернувся у 2008 році до суду з вимогою про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов'язання, а зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитним договором, та дійшли неправильного висновку про часткове задоволення позову.

За змістом пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно із статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне тлумачення вказаних норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про те, що банк має право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом після винесення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитом.

Колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, а тому оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 320 грн судового збору, сплаченого ним при поданні касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 320 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк