Справа № 128/2989/18

РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2019 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Ганкіної І.А.,

за участі секретаря Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Вінницька районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 21 січня 2016 року померла її бабуся ОСОБА_2. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19, Вінницького району Вінницької області. Позивач зазначає, що вона є спадкоємицею за заповітом після смерті своєї бабці. Однак, отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказаний будинок вона не має можливості, у звязку з приналежністю спадкового будинку до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір».

За вказаних обставин позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на вказане вище спадкове майно.

В судове засідання учасники справи не зявились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, при цьому позивач та її представник в поданій заяві зазначили, що позов підтримують, а представник відповідача сільський голова Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги визнає.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судом встановлено, що 21 січня 2016 року в с. Оленівка, Вінницького району Вінницької області померла ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 17).

З копій довідок № 389 та № 390, виданих виконавчим комітетом Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 05.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_2, яка померла 21 січня 2016 року, до дня своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. На день смерті проживала одиноко (а.с. 19, 20).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19, Вінницького району Вінницької області.

Згідно відомостей викладених у технічному паспорті, виготовленому ВООБТІ станом на 15 квітня1991 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19, Вінницького району Вінницької області складається з: житлового будинку літ. «А»; веранди літ. «а»; сараю літ. «Б»; прибудови літ. «б»; сараю літ. «В» та огорожі «1-3» (а.с. 12-14).

З копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № 127, виданого 16.04.1991 року виконавчим комітетом Оленівської сільської Ради депутатів трудящих Вінницького району Вінницької області на підставі рішення виконкому Вінницької районної Ради депутатів трудящих за № 128 від 19.05.1988 року, вбачається, що цілий житловий будинок, що розташований за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19, Вінницького району Вінницької області належить колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_2 (а.с. 11).

Відповідно до рішення Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 05 жовтня 2009 року, на підставі заяви ОСОБА_2, останній було передано земельну ділянку у власність площею 0,50 га в тому числі: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства 0,04 га, яка розташована за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19, Вінницького району Вінницької області, а також: для ведення особистого селянського господарства 0,21 га, розташовану за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, що підтверджується його копією (а.с. 15).

06 березня 2000 року ОСОБА_2 на випадок своєї смерті було зроблено заповітне розпорядження на все її майно де б воно не було та з чого б не складалося, взагалі що їй належить на день її смерті, на яке вона за законом, має право, відповідно до якого зазначене майно вона заповіла своїй внучці ОСОБА_1, про що зроблено запис в реєстрі за № 18 та засвідчено секретарем Оленівської сільської ради ОСОБА_3, що підтверджується його копією (а.с. 16).

Той факт, що позивач по справі ОСОБА_1 дійсно є онукою ОСОБА_2, яка померла 21 січня 2016 року, підтверджується ксерокопіями свідоцтв про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який є сином ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_1 (а.с. 21, 22).

Позивач по справі ОСОБА_1 спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_2, яка померла 21 січня 2016 року, прийняла належним чином, звернувшись до нотаріальної контори у визначений законом шестимісячний строк з письмовою заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців за заповітом та осіб, які мають право на обовязкову частку в спадковому майні немає, що підтверджується копією спадкової справи № 132/2016, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлої 21 січня 2016 року ОСОБА_2

Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок позивач не має можливості через його приналежність до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір», що підтверджується копією постанови державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2130/02-31 від 19.10.2018 року (а.с. 23).

З довідки № 812, виданої виконавчим комітетом Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 12.11.2018 року вбачається, що ОСОБА_2, яка померла 21 січня 2016 року, з 1991 року до дня своєї смерті була зареєстрована та проживала в домогосподарстві самотньо за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19, Вінницького району Вінницької області (а.с. 41), що також підтверджується виписками з погосподарських книг Оленівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 42-47).

Згідно вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Відповідно до Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору.

Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, оскільки судом є встановленим, що станом на 15 квітня 1991 року спадкодавиця ОСОБА_2, яка померла 21 січня 2016 року, була одноосібним членом домогосподарства, розташованого за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19, Вінницького району Вінницької області, то відповідно після її смерті ОСОБА_1 є спадкоємицею цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19, Вінницького району Вінницької області.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до вимог статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Стаття 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки судом є встановленим, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19, Вінницького району Вінницької області, який належав при житті її бабусі ОСОБА_2, яка померла 21 січня 2016 року, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265, 268, 354, п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, яка померла 21 січня 2016 року, на: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: с. Оленівка, вул. Гагаріна, 19 (девятнадцять), Вінницького району Вінницької області.

Судові витрати по справі залишити за позивачем ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ І.А. Ганкіна