Провадження № 22-ц/812/223/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 лютого 2019 року м. Миколаїв

справа № 475/608/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання Гавор В.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_2,

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області, ухваленого 28 листопада 2018 року під головуванням судді Вадовської А.В. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене того ж дня, у цивільній справі

за позовом

Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що 29 грудня 2015 року уклав з відповідачкою Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода), за умовами якої ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 27405 грн. 97 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушує кредитні зобов'язання та має станом на 14 травня 2018 року заборгованість у розмірі 19754 грн. 77 коп., з яких: заборгованість за кредитом складає 14278 грн. 49 коп., по відсоткам за користування кредитом - 2049 грн. 50 коп., за комісією та пенею - 3426 грн.78, а також 6848 грн. 34 коп. штрафу, позивач просив суд стягнути з відповідачки вказану заборгованість та штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 28 листопада 2018 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача 23176 грн. 33 коп. заборгованості, з яких: 14278 грн. 49 коп. - заборгованість за кредитом та 2049 грн. 50 коп. - заборгованість за процентами, а також 6848 грн. 34 коп. штрафу. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором по поверненню суми кредиту та сплаті відсотків за користування ним, у зв'язку з чим в останньої виникла заборгованість, яка у добровільному порядку погашена не була. Доказів на спростування зазначених обставин відповідачкою до суду не надано. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення пені та комісії, суд виходив з того, що оскільки позовні вимоги в частині стягнення штрафу задоволені, то вимоги щодо стягнення пені не можуть бути задоволені, оскільки матиме місце подвійна цивільно-правова відповідальність за одне й те саме порушення, що заборонено законом. Вимоги щодо сплати комісії також не можуть бути задоволені, оскільки обов'язку сплатити комісію Генеральна угода не містить, а також не містить умов, які б чітко визначили порядок її обрахунку.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредит ОСОБА_1 не отримувала, згоди на встановлення кредитного ліміту не надавала. Спірний кредитний договір не містить всіх істотних умов договору, передбачених чинним законодавством, а отже договір не був укладеним. Крім того, позивачем не надано доказів щодо письмового повідомлення відповідачки про інформацію, визначену частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Під час підписання анкети-заяви відповідачку не було ознайомлено з «Умовами та правилами надання банківських послуг» (далі - Умови та правила) та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті. Позивач не надав жодних підтверджень перерахування або видачі кредитних коштів. Жодних доручень на списання коштів зі свого рахунку відповідачка не надавала, а також жодних виписок та вимог від банку не отримувала. Наданий розрахунок заборгованості не підтверджує розрахованої позивачем кредитної заборгованості. Оскаржуване рішення не відповідає правовим висновкам Верховного Суду та Верховного Суду України.

На вказану апеляційну скаргу відзиву від позивача не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2015 року ПАТ «ПРИВАТБАНК» уклав з ОСОБА_1 Генеральну угоду, за умовами якої сторони домовились про зменшення боргу по кредитним договорам № SAMDN8517 від 2 листопада 2008 року, № SAMDN4851 від 28 лютого 2006 року та № SAMDN4246 від 2 вересня 2005 року та надання ОСОБА_1 кредиту у сумі 27405 грн. 97 коп. на 36 місяців по 31 грудня 2018 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі зі сплатою відсотків у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості (а.с. 116).

Відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1 по 25 число кожного місяця, позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 994 грн. 29 коп. для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат згідно з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 грудня 2018 року.

Зі змісту зазначеної Генеральної угоди, вбачається, що вона містить наступні умови: назву документа; прізвище, ім'я і по батькові та адресу особи, яка отримує фінансову послугу, найменування фінансової операції, розмір кредиту, базової відсоткової ставки, порядку погашення боргу; найменування та місцезнаходження банку; строк дії договору; зазначення порядку зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; підписи сторін.

Зазначені умови кредитного договору відповідають вимогам глави 71 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, введених постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, в редакціях, які діяли на момент укладення договору.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Отже, при укладенні вказаного договору сторони дотримались вимог ст. 1055 ЦК України щодо письмової форми кредитного договору.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір є неукладеним, а також про те, що відповідачка не була ознайомлена з Умовами та Правилами та їй не надана інформація, визначена ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими та такими, що суперечать дослідженим у справі доказами.

Крім того, 29 грудня 2015 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» (далі - Анкета-заява).

При цьому, підписуючи Анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилася, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розміщені у рекламному буклеті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення та погодилася на його умови. Своїм підписом вона підтвердила, що умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту їй роз'яснені та зрозумілі, рекламний буклет з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування ознайомлена. А підписуючи Генеральну угоду, погодилася, що дана угода разом із Умовами і правилами, тарифами складає між нею та банком кредитний договір (а.с. 7, 116).

В силу частини 2 статті 634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона виходячи зі своїх інтересів не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

З наведеного вбачається, що у разі, якщо умови договору приєднання порушують права особи, яка приєдналась до нього, то вона вправі поставити питання про його зміну або розірвання.

Разом з тим, у справі відсутні докази про те, що ОСОБА_1 зверталася до банку з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, а тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору.

Договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 6 лютого 2018 року по справі № 755/2720/16-ц.

Статтею 526 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Частиною першою статті 546, статтею 549 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно статті 611 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувала. Згідно з наданим розрахунком позивача, заборгованість станом на 14 травня 2018 року складала за кредитом - 14278 грн. 49 коп., по відсоткам за користування кредитом - 2049 грн. 50 коп. Крім того, позивач просив стягнути штраф, згідно пункту 2.2 Генеральної угоди - 6848 грн. 33 коп.

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалась на відсутність підтвердження перерахунку відповідачем коштів на її рахунок, а також зазначала, що наданий розрахунок заборгованості не підтверджує розрахованої позивачем кредитної заборгованості та не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку.

Як вбачається з виписки по картці № 430424, яку було видано ОСОБА_1 на підставі Генеральної угоди, 29 грудня 2015 року на вказану картку переведено грошові кошти у розмірі 27405 грн. 97 коп.

Зазначеною випискою підтверджується, що відповідачка тривалий час періодично поповнювала свій картковий рахунок, частково погашала прострочену заборгованість на загальну суму 27332 грн. 75 коп. Останній платіж здійснено 25 листопада 2017 року (а.с. 117-118).

Як зазначалось вище, відповідачка підписала Генеральну угоду та прийняла пропозицію позивача і приєдналася до договору згідно із умовами та правилами надання банківських послуг. Таким чином, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином. Крім того, отримавши кредитні кошти, відповідачка здійснювала часткове погашення, що свідчить про існування між сторонами кредитних правовідносин, а отже є підставою для стягнення з позичальника отриманих ним коштів та відсотків за користування кредитом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 9 липня 2018 року по справі 202/19403/13-ц.

Із наданого представником позивача в суді апеляційної інстанції уточненого розрахунку заборгованості, який проведено з урахуванням доводів апеляційної скарги, вбачається, що заборгованість станом на 14 травня 2018 року по тілу кредиту складає 7069 грн. 03 коп., по відсоткам -596 грн. 13 коп.

Такий розрахунок заборгованості відповідає наявній в матеріалах справі виписці з особового рахунку відповідачки про рух коштів, умовам укладеної сторонами Генеральної угоди та Умовам та Правилам.

Отже, залишок заборгованості станом на 14 травня 2018 року складає 7069 грн. 03 коп. за кредитом та 596 грн. 13 коп. за відсотками.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно пункту 2.2 Генеральної угоди в разі порушення строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день по зобов'язанням, строк яких не настав, сторони дійшли згоди, що строк повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 6848 грн. 33 коп.

Як зазначалось, останній платіж відповідачка здійснила 25 листопада 2017 року. Отже, звернувшись з позовом 13 червня 2018 року, позивач мав право на стягнення вказаного штрафу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1, складає 14513 грн. 49 коп. (7069,03 + 596,13 + 6848,33).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у застосуванні строків позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки, враховуючи строк останнього платежу 25 листопада 2017 року, позовна заява, в тому числі щодо стягнення штрафу, подана АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 13 червня 2018 року в межах строків, передбачених статтями 257, 258 ЦК України.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Оскільки суд першої інстанції на зазначені обставини справи та вимоги матеріального права належної уваги не звернув, рішення в частині задоволених вимог підлягає зміні на підставі частини 1 статті 376 ЦПК України, із зменшенням розміру заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачки за кредитним договором від 29 грудня 2015 року до 14513 грн. 49 коп.

Рішення суду в частині вимог про стягнення пені та комісії в розмірі 3426 грн. 78 коп. сторонами не оскаржується, а тому рішення в цій частині колегія суддів не перевіряє.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За частинами 1, 10 вказаної норми, судовий збір покладається на сторони пропор ційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Сума витрат позивача в суді першої інстанції складала 1762 грн.

Сума витрат відповідачки при подачі апеляційної скарги складає 2643 грн. (1762 х 150%).

В зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (45,5 %) та позовних вимог (54,5 %), з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню різниця між розміром судового збору, сплаченого відповідачкою за апеляційну скаргу та сумою судового збору, сплаченого позивачем за подачу позову, пропорційно розміру задоволених вимог, що складає 242 грн. 27 коп. ((2643х45,5%) - (1762х54,5%)).

Керуючись статями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 28 листопада 2018 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 29 грудня 2015 року в сумі 14513 грн. 49 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 різницю сплаченого судового збору у розмірі 242 грн. 27 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіО.О. Данилова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 01 березня 2019 року.