П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 757/13178/17-ц

Номер провадження 22-ц/824/311/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Андрієнко А. М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Козлова Р. Ю., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вони з дружиною тривалий час не проживають однією сім'єю, не ведуть спільного господарства, у подружжя зникло почуття любові одне до одного, відтак подальше збереження шлюбу є неможливим.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року (а.с. 96 - 98) позов ОСОБА_4 задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 17 грудня 1982 року у селі Лука сільської ради Таращанського району Київської області, актовий запис № 41, стягнуто з відповідача судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішення, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що всупереч приписам ст. 111 СК України судом не було вжито заходів щодо примирення подружжя.

Крім того, рішення суду не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України, а саме: у ньому не вказано час та причини фактичного припинення шлюбу, мотиви, за яких суд визнав збереження сім`ї неможливим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року відкрито провадження за поданою апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

30 січня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, з підтвердженням направлення його копії ОСОБА_3, в якому позивач повністю заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення. Посилався на те, що оскаржуване рішення суду повністю відповідає вимогам закону, а висновки суду відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, зазначив, що ОСОБА_3 не вчинено жодних дій щодо примирення, справа перебуває в провадженні суду з березня 2017 року, а отже надання терміну на примирення є недоцільним.

У судовому засіданні ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги та просила суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги категорично заперечував, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Крім того, пояснив, що вони з відповідачем з 2013 року не підтримують шлюбних стосунків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, ґрунтуючись на наступному.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 17 грудня 1982 року у с. Лука с/рада Таращанського району Київської області, актовий запис № 41, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про одруження сторін (а.с. 6).

У шлюбі у сторін народилася діти, які на момент вирішення спору є повнолітніми - донька ОСОБА_7, 1983 року народження та син ОСОБА_6, 1991 року народження.

Сторони проживали однією сім'єю, проте як зазначав позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов'язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачкою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про те, що між сторонами подружні відносини відсутні, тривалий час сторони проживають окремо, посилання відповідача на те, що вони з позивачем вчиняють дії, направлені на збереження сім'ї не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, крім того, цю обставину заперечував позивач у судовому засіданні. З часу припинення шлюбних відносин та тривалого перебування справи в суді, примирення між сторонами не відбулось, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї є неможливим, оскільки суперечитиме кожній із сторін, у зв'язку з чим наявні підстави для розірвання шлюбу.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили, що сторони примирилися, проживають однією сім'єю та ведуть спільне господарство.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Отже, під час перегляду оскаржуваного судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Зі слів позивача з 2013 року вони з відповідачем не підтримують шлюбних відносин, стороною відповідача не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони продовжують вести спільне господарство та вчиняють дії, направлені на збереження сім'ї.

Заперечень з цього приводу стороною відповідача не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом всупереч вимогам закону не було вжито заходів щодо примирення подружжя не відповідають фактичним обставинам справи та наведеним вище обставинам, а тому такі доводи відхиляються колегією суддів. Судом першої інстанції вірно встановлено, що з часу припинення шлюбних відносин та часу тривалого знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось.

Крім того, у суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що жодного примирення між сторонами бути не може, оскільки вони з відповідачем проживають окремо, з 2013 року не підтримують шлюбних відносин, жодною із сторін не вчиняються дії для збереження сім'ї.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємовідносини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував інші обставини, які впливають на ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - залишити без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: А.М. Андрієнко

О. В.Шахова