Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 757/29485/16-ц

провадження № 61-19026св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль»,

представник відповідача - Колісніченко ЄвгенЮрійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_5, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року у складі судді Фаркош Ю. А. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання договорів кредиту, іпотеки та поруки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 26 травня 2005 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 8 000,00 євро строком на 36 місяців.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 26 травня 2005 року були укладені два договори іпотеки, згідно з яким він передав в іпотеку банку належні йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та домоволодіння по АДРЕСА_2 У подальшому між ними були укладені додаткові договори № 1 від 26 травня 2006 року та № 2 від 20 травня 2008 року до договору іпотеки від 26 травня 2005 року.

26 травня 2005 року між ним та ВАТ «РайффайзенБанк Аваль» з метою забезпечення вимог банку за кредитним договором від 26 травня 2005 року були укладені договори застави товарів в обігу та застави обладнання, а саме - металевого кіоску по АДРЕСА_3

Крім того, 26 травня 2005 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_9 був укладений договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалася відповідати за зобов'язаннями боржника - ОСОБА_4, які виникають з умов кредитного договору від 26 травня 2005 року, у повному обсязі цих зобов'язань.

На основі кредитного договору від 26 травня 2005 року між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» були укладені договори про видачу траншу кредиту від 26 травня 2005 року, від 18 квітня 2010 року, від 20 травня 2008 року.

Вказував, що при укладенні кредитного договору банком було порушено положення статей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови цього договору є несправедливими, існує дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача, відсутня істотна умова договору - сукупна вартість кредитного договору, відсутній детальний розрахунок загальної вартості кредиту для споживача, що позбавило позичальника можливості оцінити умови та порядок погашення кредиту. Фактична відсоткова ставка, виходячи з умов договору, розрахована невірно, що значно здорожує вартість кредиту. Майно, передане ним в іпотеку банку є спільною сумісною власністю подружжя, однак банк не отримав згоди іншого співвласника - його дружини на передачу цього майна в іпотеку. У договорі поруки не встановлено порядок ознайомлення поручителя зі змінами, які можуть вноситися до кредитного договору.

Також, банк не мав права надавати йому кредит в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної ліцензії або спеціального дозволу на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті на території України, як це передбачено у статтях 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

На підставі вказаного, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсними: кредитний договір від 26 травня 2005 року, разом із додатковими угодами до цього договору, договори іпотеки від 26 травня 2005 року, разом із додатковими угодами до цих договорів, договір поруки від 26 травня 2005 року, договори застави товарів в обігу та обладнання від 26 травня 2005 року, договори про видачу траншу кредиту від 26 травня 2005 року, від 18 квітня 2010 року, від 20 травня 2008 року, разом із додатковими угодами до цих договорів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник перед укладенням спірного кредитного договору був обізнаний про умови кредитування, вартість кредиту, супутні послуги та тарифи. Підписавши кредитний договір, позивач підтвердив свій намір на отримання кредиту і таке волевиявлення було вільним та спрямованим на настання реальних наслідків. Будь-яких застережень до договору позивач не зазначив, із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення положень договору до відповідача не звертався, частково договір виконав. Крім того, позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що працівники банку своїми діями ввели його в оману під час укладання оспорюваного правочину. Надаючи позивачу кредит в іноземній валюті, банк не порушив вимоги законодавства, оскільки мав генеральну ліцензію на право здійснювати банківські операції в іноземній валюті.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Встановивши, що банк у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду доказів на підтвердження правомірності здійснення валютних операцій у 2005 року та виконання банком вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про сукупну вартість кредиту, а із позовом про визнання недійсними кредитного договору від 26 травня 2006 року та укладених на забезпечення цього зобов'язання договорів іпотеки та поруки від 26 травня 2006 року ОСОБА_4 звернувся у червні 2016 року, суд дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем, що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Стосовно позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору у зв'язку з відсутністю згоди дружини позивача на укладення цього правочину, то у цій частині вимоги є безпідставними, оскільки кредитний договір не є договором з приводу розпорядження спільним майном, тому на його укладення згода другого з подружжя не потрібна.

Стосовно вимог про визнання недійсними договорів іпотеки у зв'язку з відсутністю згоди дружини позивача на укладення цього правочину, то ця обставина не свідчить про порушення прав позивача, оскільки його дружина, права якої могли бути порушені укладенням цих правочинів, із самостійним позовом до суду не зверталася, доручення на представництво її інтересів позивачу не видавала.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подала заяву про відмову від касаційної скарги.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу було передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Листами від 04 червня 2018 року і від 18 липня 2018 року ОСОБА_4 та його представників: ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було повідомлено про наслідки відмови від касаційної скарги та, з урахуванням цього, запропоновано уточнити заяву про відмову від касаційної скарги.

Вказані листи були залишені заявником та його представниками без відповіді.

З урахуванням цього, Верховний Суд у складів колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що ОСОБА_4 не підтвердив свій намір відмовитися від касаційної скарги, тому суд здійснює перегляд судових рішень на загальних підставах.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском строку позовної давності, суд не врахував, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Суди не з'ясували усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, зокрема, часу, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та наявності правових підстав для застосування позовної давності. Так, про порушення своїх права, позивач дізнався лише у травні 2016 року, коли звернувся за наданням правової допомоги, тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Також суди не надали належної оцінки тій обставині, що оспорювані договори кредиту та іпотеки були укладені без згоди дружини позивача.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Судом установлено, що відповідач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження правомірності здійснення ним валютних операцій у 2005 році та виконання банком вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про сукупну вартість кредиту.

У вересні 2016 року відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 60).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору від 26 травня 2005 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 згідно зі статтею 257 ЦК України встановлено позовну давність тривалістю у три роки.

Частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» було допущено саме у момент укладення правочину, то саме в цей момент ОСОБА_4 повинен був знати про те, що в силу вказаних нормативно-правових актів його права порушені.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 910/9452/17.

З урахуванням вказаного, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо пред'явлення вимог про визнання кредитного договору від 26 травня 2005 року недійсним.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частинами першою, третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Оскільки кредитний договір не є договором про розпорядження майном та цей договір не потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, то апеляційний суд обґрунтовано вважав, що для укладення цього правочину не потрібна згода іншого з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи з того, що відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що відсутність згоди дружини позивача на укладення ним договору іпотеку не може бути підставою для визнання цього правочину недійсним за його позовом, оскільки ці обставини не свідчать про порушення його прав. З окремим позовом, про захист своїх прав співвласника майна, яке було передано в іпотеку, дружина позивача не зверталася.

З указаного вбачається, що апеляційним судом обґрунтовано скасовано рішення суду першої інстанції і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Доводи касаційних скарг на правильність висновків суду не впливають, оскільки апеляційний суд, встановивши усі обставини справи, надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Інші доводи касаційних скарг фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк