ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 681/794/18
Провадження № 22-ц/4820/1814/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

cекретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю апелянта ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_5.

розглянув в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №681/794/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду від 01 серпня 2019 року (суддя Бурлак Г.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТОВ «Україна 2001» про стягнення невиплаченої заробітної плати і відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що інженер-будівельник ТОВ «Україна 2001» ОСОБА_3 найняв його та інших робітників для демонтажу чотирьох тваринницьких ферм, що належать ТОВ «Україна 2001». Позивач вказує, що відповідно до усного договору, який був укладений між ним та ОСОБА_3 , останній зобов`язався виплатити позивачу заробітну плату згідно калькуляції узгодженої між робітниками та ОСОБА_3 ; оформити письмовий договір та внести запис в трудові книжки після того, як отримає на робітників відповідний допуск на проведення небезпечних висотних робіт. Позивач вказує, що відповідачем вчасно був проведений розрахунок з робітникам тільки за квітень та травень 2017 року у розмірі 123 280 грн. Вподальшому 10 серпня 2017 року відповідачем було виплачено робітникам 110 180 грн. заборгованості по заробітній платі. Проте, після виконання демонтажу всіх чотирьох тваринницьких ферм ОСОБА_3 категорично відмовився виплачувати заробітну плату та недоплачені ним кошти робітникам, розмір яких в сукупності становить 178 780 грн. На день звільнення з роботи, як зазначає ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгував йому нараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 38 756 грн. за період роботи з 28 квітня 2017 року по 24 серпня 2017 року і ці дії, на думку позивача є незаконними та суперечать нормам КЗпП України. У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборговану, але не виплачену заробітну плату за період роботи з 28 квітня 2017 року по 24 серпня 2017 року в сумі 38 756 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Протокольною ухвалою Теофіпольського районного суду від 14 січня 2019 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача ТОВ «Україна 2001».

Рішенням Теофіпольського районного суду від 01 серпня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність трудових відносин між ним та ТОВ «Україна 2001», пославшись на те, що інженер-будівельник ТОВ «Україна 2001» ОСОБА_3 з власної ініціативи наймав робітників для демонтажу чотирьох тваринницьких ферми для власних потреб, використовуючи працю позивача та інших робітників. На думку апелянта, суд помилково не відобразив в судовому рішенні заяв і клопотань щодо витребування доказів, а також, процесуальних дій щодо забезпечення доказів. ОСОБА_1 не погоджується із тим, що суд першої інстанції відхилив покази свідків, які працювали в ТОВ «Україна 2001». Також, апелянт, вважає неправильним застосування судом постанови Верховного Суду у справі №472/449/16-ц. Враховуючи норми КЗпП України, у суду першої інстанції було достатньо підстав вважати, що між позивачем та ТОВ «Україна 2001» мав місце трудовий договір, за яким позивач був прийнятий на роботу на час виконання робіт із демонтажу чотирьох залізобетонних тваринницьких ферм. На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції не дав належної оцінки фактам, які свідчать про вихід відповідачами за межі здійснення своїх цивільних прав та грубе порушення законодавства про працю зі сторони відповідачів. Зважаючи на викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 погоджується із висновками суду першої інстанції, а наведену в скарзі аргументацію вважає такою, що не відповідає обставинам справи. Відповідач вказує, що ні він, ні виконавчий директор ТОВ «Україна 2001» наказу чи розпорядження про допущення позивача до роботи не видавав і матеріали справи не містять доказів наявності трудових відносин між ОСОБА_4 та ТОВ «Україна 2001». Крім того, долучені до позовної заяви схема демонтажу, службова записка, розрахунок по об`єкту, акт огляду, розрахунок вартості робіт не є належними та допустимим доказами укладення трудового договору між сторонами. Відповідач зазначає, що опитані свідки в суді першої інстанції мають зацікавленість в результаті розгляду справи, а тому просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник відповідача ОСОБА_3 . ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 та представник ТОВ «Україна 2001» до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів, заслухавши апелянта, його представника, представника відповідача та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 28 квітня 2017 по 24 серпня 2017 в сумі 38756 грн. на підставі ст. ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України.

В судовому засіданні в суді першої інстанції позивачем та представником ОСОБА_3 було визнано, що з весни по серпень 2017 року ОСОБА_1 за домовленістю з ОСОБА_3 здійснював демонтаж приміщень, розташованих в с. Радошівка Ізяславського району, власником яких є ТОВ «Україна 2001».

Відмовляючи в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, врахувавши предмет та підстави позову і зміст заперечень відповідача ОСОБА_3 та його представника, належно оцінивши надані учасниками справи та їх представниками докази, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем існування між сторонами саме трудових відносин та наявності заборгованості перед ОСОБА_1 саме по заробітній платі. І, оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому суд також правомірно відмовив в задоволені позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Виходячи із змісту статті 21 КЗпП України трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

В силу положень ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції, порушивши норми матеріального права та не надавши належної правової оцінки письмовим доказам, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність трудових відносин між позивачем та ТОВ «Україна 2001» не заслуговують на увагу, виходячи із наступного.

Так, як вбачається із змісту позову ОСОБА_1 , останній вказував, що саме ОСОБА_3 , який є працівником ТОВ «Україна 2001» найняв його для виконання робіт: демонтажу чотирьох тваринницьких ферм, що належать ТОВ «Україна 2001» в с. Радошівка Ізяславського району Хмельницької області. Саме ОСОБА_3 , як зазначає ОСОБА_1 , зобов`язався надати роботу позивачу офіційно з пізнішим оформленням трудового договору, допустивши до виконання робіт та узгодивши оплату праці по узгодженій між позивачем та ОСОБА_3 калькуляції і саме ОСОБА_3 проводив оплату праці за перші місяці роботи, а вподальшому припинив здійснювати будь - які виплати.

Вподальшому за клопотанням представника позивача ухвалою Теофіпольського районного суду від 14.10.2019 року було залучено до участі в справі в якості співвідповідача ТОВ «Україна 2001» на тій підставі, що майно, яке демонтував ОСОБА_1 належить ТОВ «Україна 2001».

Так, згідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" N 2 від 12.06.2009 року роз`яснено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладення трудового договору свідчить про те, що між працівником та роботодавцем виникли правовідносини, які зобов`язують їх виконувати певні функції та дотримуватись вимог, встановлених для сторін трудового договору законодавством про працю. Отже, лише у разі доведення факту укладення трудового договору працівник має право вимагати, а роботодавець зобов`язаний вчинити дії, спрямовані на реалізацію прав працівника, які гарантовані йому законодавством.

Саме така правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів першої палати Касаційного цивільного суду висловлена у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 127/21595/16-ц, яка відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при застосуванні відповідних норм права під час розгляду цієї справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, даючи правову оцінку доказам, а саме: опису матеріалів від 24.04.2017 року, схемі демонтажу від 10.08.2017 року, службовій записці по факту виконання робіт станом на 28.08.2017 року, акту виконаних робіт та хронологічних робіт, прийшов до вірного висновку, що ці докази беззаперечно не підтверджують існування саме трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Україна 2001», тобто надані позивачем письмові докази не є достовірними та достатніми для встановлення спірної обставини, адже в розумінні ст. 24 КЗпП України лише трудовий договір, оформлений наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу є підставою для набуття особою трудових прав та обов`язків з роботодавцем.

Посилання апелянта на те, що погодження оплати праці та допуск до роботи позивача здійснювалося ТОВ «Україна 2001» через свою посадову особу - ОСОБА_3 шляхом складання і підписання останнім розцінок за виконання робіт із демонтажу та схеми демонтажу спростовуються інформацією ТОВ «Україна 2001» від 03.07.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_3 обіймає у товаристві посаду інженера будівельника і в силу посадових повноважень не має права представляти товариство перед третіми особами, укладати договори, наймати працівників та видавати будь-які накази та розпорядження, в тому числі з кадрових питань. ТОВ «Україна 2001» не уповноважувала ОСОБА_3 наймати працівників для демонтажу будівель с. Радошівка Ізяславського району Хмельницької області (а.с. 144).

Вірну оцінку дано судом першої інстанції і показам допитаних свідків, оскільки ці покази безпосередньо та беззаперечно не підтверджують факт роботи позивача саме за трудовим договором в ТОВ «Україна 2001» і в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Матеріали кримінального провадження №0000478, інвентарні справи на тваринницькі ферми у с. Радошівка Ізяславського району та повідомлення ТОВ «Україна 2001» не є беззаперечними та достатніми доказами на підтвердження укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Україна 2001» саме трудового договору.

Належні, достовірні та достатні докази, які б вказували на необхідні елементи ознак трудових відносин ОСОБА_1 з ТОВ «Україна 2001» в матеріалах справи відсутні.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права при оцінці доказів, їх відображення у мотивувальній частині судового рішення є безпідставними і зводяться до переоцінки доказів та незгодою сторони з оцінкою доказів судом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції в описовій частині оскаржуваного рішення в порушення вимог ст. 265 ЦПК України не відображено позицію позивача ОСОБА_1 є безпідставними, адже в описовій частині рішення детально викладено підстави та предмет позову ОСОБА_1 та зазначено, що позивач і його представник в судовому засіданні позов підтримали.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом в описовій частині рішення не описано заяви та клопотання про витребування доказів та про надходження таких доказів, судова колегія вважає, що це не призвело до невірного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з`ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним. А доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду від 01 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 листопада 2019 року.

Судді (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П`єнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя А.П. Корніюк