Номер справи 623/4014/19
Номер провадження 2/623/983/2019
РІШЕННЯ

іменем України

07 листопада 2019 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді: Бєссонової Т.Д.

за участю секретаря судового засідання: Ноль С.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Ізюмі справу № 623/4014/19 за позовом ОСОБА_1 до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції позивача.

08 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Ізюмської міської ради Харківської області в якому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м., жилою площею 31,7 кв.м., до якого примикають надвірні будівлі: погріб під літ. «Б», сарай під літ. «В», вбиральня під літ. «Г», паркан № 1, як на майно, отримане в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області, Банніковим С.І. 13.06.2008 року за реєстрованого в реєстрі за № 3084. У строк встановлений законом для прийняття спадщини позивач звернувся до Третьої донецької державної нотаріальної контори. Третя державна нотаріальна контора відкрила спадкову справу № 458/2014 після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що повідомила позивача листом від 30.10.2014 року за № 16/1402/14. Проте в зв`язку з тим, що з 2014 року дана нотаріальна контора знаходиться на тимчасово окупованій території у м. Донецьку, і фактично не перемістилася на територію підконтрольну Україні позивач не має змоги отримати свідоцтво про право на спадщину у зазначеній нотаріальній конторі. При усному зверненні до Ізюмської державної нотаріальної контори позивачу було повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , державна нотаріальна контора не має можливості, так як для вчинення нотаріальної дії необхідна спадкова справа № 458/2014 після померлого ОСОБА_2 , яка заводилась у м. Донецьк у Третій Донецькій державній нотаріальній конторі 14.10.2014 року та залишилась на окупованій території. Без оригіналу спадкової справи свідоцтво про право власності на спадкове майно оформити неможливо, а тому позивач змушений звернутись до суду.

Позивач в позовній заяві просить суд розглядати справу без його участі, в зв`язку з неможливістю бути присутнім у судовому засіданні.

Представник відповідача Ізюмської міської ради Харківської області через канцелярію суду надала письмову заяву про розгляд справи без участі представника Ізюмської міської ради.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 помер, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у місті Донецьку 05 лютого 2014 року ( а.с.16).

ОСОБА_2 на праві в приватної власності належав житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 13 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області, Банніковим С.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 3084 ( а.с.14).

ОСОБА_2 18 березня 2011 року склав заповіт, яким все своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право він заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а.с.15).

Із копії листа третьої донецької державної нотаріальної контори від 17.07.2014 року вих.. № 1447/01-16 надісланого на адресу позивача вбачається, що останньому для заведення спадкової справи необхідно в термін до 04 серпня 2014 року надіслати до нотаріальної контори нотаріально засвідчену ксерокопію свідоцтва про смерть гр. ОСОБА_2 ( а.с.17).

Спадкова справа № 458/2014 після смерті ОСОБА_2 була заведена 14 жовтня 2014 року Третьою донецькою державною нотаріальною конторою, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі ( а.с.18).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Відповідно до п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Отже, за наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов`язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов`язково обґрунтовуватися причини такої відмови.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 розділу 2 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України від 22.02.2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження.

Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як зазначає позивач, при усному зверненні до Ізюмської державної нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як для вчинення нотаріальної дії необхідна спадкова справа № 458/2014 після померлого ОСОБА_2 , яка заводилась у м. Донецьк у Третій донецькій державній нотаріальній конторі 14.10.2014 року та залишилась на окупованій території

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того,що позивач звертався до Третьої державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а також до іншого нотаріуса, з відповідною заявою, для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , чи була така заява задоволена нотаріусом, не долучено письмової відмови нотаріусів у вчиненні таких нотаріальних дій, також у наданих документах відсутні відомості щодо суб`єктів звернення до нотаріальної контори про прийняття спадщини, кола спадкоємців,

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Фактично з наведених вище обставин справи вбачається, що між сторонами відсутній цивільно-правовий спір, а звернення до суду обумовлене бажанням у такий спосіб оформити спадщину, що суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв`язувати (вирішувати) спір.

В позовній заяві позивач вказує, що відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про

захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними,

чіткими та передбачуваними у їх застосуванні [див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» [Веуеіег v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-

109, ЄСПЛ 2000?! (п.40).

У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном.

Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою [див., серед інших джерел, рішення у справах "0С0БА_12 проти Італії" [ВП], заява N п. AA,ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року] [п.1];.... перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до

Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним [див.рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п.SS,ECHR 1999-П]. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагаєдотримання відповідних положень національного законодавства та

відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року] (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно

забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та

надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у

справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98] (п. 3]».

Суд не бере до уваги посилання позивача на практику ЄСПЧ, оскільки на теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися житловим будинком, що входить до спадкового майна та належить йому в порядку спадкування, відсутні.

У питанні визнання позову суд дійшов висновку, що воно суперечить закону, оскільки в такий спосіб в обхід встановлених законом процедур позивач фактично намагається оформити право власності на грошові вклади.

Суд також зазначає, що тимчасове неврегулювання відносин щодо прийняття спадщини у зоні проведення АТО, не позбавляє позивача права в подальшому отримати свідоцтво про право на спадщину.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації права на спадкування» від 12 лютого 2015 року № 189-VIII прийнято низку додаткових гарантій по забезпеченню реалізації права на спадкування (ст. 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»), в яких врегульовано питання щодо місця відкриття спадщини, яка знаходиться на непідконтрольній українській владі території.

З огляду на наведене та враховуючи відсутність порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача, а також третіх осіб, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 15, 16, 392 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 141, 235, 259, 263-265, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області або безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду Т.Д. Бєссонова