Справа № 404/3647/18
Номер провадження 2/404/2521/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2019 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

у складі: головуючого судді Павелко І.Л.

за участі секретаря Зайко О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальностю «МАКСУс ЛІЗИНГ» про захист прав споживачів, стягнення коштів, суд ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальностю «МАКСУС ЛІЗИНГ»в якому просить визнати договір лізингу №01057 від 31.03.2018 року укладеного між ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальностю «МАКСУС ЛІЗИНГ» нікчемним та стягнути з відповідача 28 00 грн. та судові витрати.

В судове засідання представник позивача надав заяву в якій просить залишити позовну заявив частині визнання договору лізингу нікчемним без розгляду , наслідки залишення позовної заяви без розгляду йому відомі.

Ухвалою судді від 01.03.2019 року позовна заява залишена без розгляду в частині визнання договору нікчемним.

Позивач до суду зявилася про час розгляду справи належно повідомлялася про причини неявки суд не повідомила, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач до суду не зявився про час розгляду справи належно повідомлявся.

Ухвалою судді від 27.06.2018 року провадження відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Дослідивши матеріали справи суд находить за можливе задовольнити позовні вимоги відповідно до заявлених вимог.

Встановлено, що 31 березня 2018 року року ОСОБА_1 з Товариства з обмеженою відповідальностю «МАКСУС ЛІЗИНГ»в особі директора ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 01057 .

Згідно з п. 1.1 Договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації, предметом договору є автомобіль марки GREAT WALL C30 NEW, а не автомобіль марки ВАЗ 2110, про який ми домовлялися, вартість якого складала двісті вісімдесят тисяч гривень (п.8.2 договору), а не 72 000 грн., як ми домовлялися, та як зазначено на сайті.

Відповідно до п. п. 3.1.1, 3.1.2 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами та передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу.

Пунктом 8.2 визначено вартість предмета лізингу на момент укладання Договору - десять тисяч чотириста вісімдесят шість, вісімдесят девять доларів США (10 486,89 $) згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладання Договору. Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить двісті вісімдесят чотири тисячі сімсот (280 000) гривень з ПДВ.

Пунктами 1.7, 9.1 Договору передбачено сплату лізингоодержувачем на користь лізингодавця до передання предмету лізингу таких платежів: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу. Визначенням терміну «комісія за організацію Договору» та пунктом 9.1 Договору встановлено розмір цієї комісії на рівні 10 % від вартості предмета лізингу.

Відповідно до наданого представником відповідача рахунку ОСОБА_3 сплатила на вказаний у ньому банківський рахунок 28 000 (тридцять тисяч) гривень комісії авансовий платіж.

Статтею, 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи -споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За змістом частини п'ятої статті 18 закону, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими є, зокрема, умови договору, які визначені у частині третій статті 18 цього Закону.

Аналізуючи вказані норми, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина 4 статті 18 цього Закону).

Так, у спірному договорі (п. 12.1) зазначено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в пунктах 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Вказана умова договору суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

У пункті 1.2 договору визначено, що вартість предмета лізингу визначаються у договорі та у додатку № 1. У пункті 2.2 договору строк закінчення лізингу пов'язаний зі сплатою останнього лізингового платежу за додатком № 1 до договору. Вказаний додаток № 1 відповідачем не надано.

Підпунктом 11.1 статті 11 договору лізингу передбачено, що , після завершення терміну лізингу лізингоодержувач придбаває предмет лізингу у лізингодавця за викупною вартістю, що буде визначена лізингодавцем з урахуванням виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають сплаті за цим договором. Вказане свідчить про непрозорість, нечесність умов Договору, введення мене в оману відповідачем стосовно ціни (вартості) предмета лізингу та способу розрахунку ціни предмета лізингу, що в свою чергу не відповідає вимогам ст. 19 Закону щодо заборони нечесної підприємницької практики.

Загалом умовами спірного договору фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, закладено можливість одностороннього збільшення лізингодавцем на невизначений час строку передачі предмета лізингу лізингоодержувачу без укладення додаткових угод до договору (п.4.4 Договору).

Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Однак спірним договором передбачено несправедливу умову сплати комісії за організацію договору, так як відповідно до визначення термінів, комісія за організацію договору становить собою першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Зазначена комісія за організацію договору виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими.

Крім того, спірний договір не містить істотної умови - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі). Марка, модель транспортного засобу та об'єм двигуна не є такими ознаками.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 3.12 глави 5 розділу II «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Всупереч вказаним приписам законодавства, договір фінансового лізингу від 19.02.2018 року №02184, укладений між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем, нотаріально посвідчено не було, що свідчить про його нікчемність.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Частиною 1 ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У постанові Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу,нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11.05.2016 року у справі №6-65цс16, від 19.10.2016 року у справі № 6-1551цс16, від 18.01.2017 року у справі №6-648цс16.

Вищенаведені законодавчі приписи також відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_5 Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9,13,14 преамбули зазначеної Директиви).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Частиною 5 ст. 216 ЦПК України передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 28 000,00 грн., сплачених ним у якості комісії за організацію договору внаслідок його нікчемності.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує витрати повязані з розглядом справи з Товариства з обмеженою відповідальностю «МАКСУС ЛІЗИНГ»витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн. на користь ОСОБА_1 та судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп. на користь держави.

На підставі викладеного ст.ст. 215,799 ЦК України, Конституції України ,Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів» та керуючись ст. ст. 12,80,81,141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальностю «МАКСУС ЛІЗИНГ»на користь ОСОБА_1 28 000 грн. сплачених на виконання умов договору та витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн. ,а судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кіровський районний суд м. Кіровограда).

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

відповідач: Товариства з обмеженою відповідальностю «МАКСУ ЛІЗИНГ»місце знаходження: вул.Бориспільська буд.11-А, оф. 404-3, м. Київ,02093 ,.

Повне судове рішення складено 01.03.2019 року.

Суддя Кіровського І. Л. Павелко

районного суду

м.Кіровограда