ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/185/19 Справа № 199/2682/18 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Колективного підприємства Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Славутич», третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, про визнання ордеру недійсним та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, КП Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Славутич», третя особа КП «Жилсервіс -5» Дніпропетровської міської ради, про визнання ордеру недійсним та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилался на те, що з 23 липня 1986 року вона працювала у ДПШО «Славутич», та 29 жовтня 1992 року, як працівник підприємства, була вселена на підставі ордеру в кімнату АДРЕСА_1. У березні 2018 року їй стало відомо, що КП Дніпропетровською виробничо-торгівельною фірмою «Славутич» на ім'я відповідача ОСОБА_2 Було видано ордер на право зайняття жилої площі у гуртожитку - кімнат АДРЕСА_1. Місце проживання відповідача було зареєстровано в обох кімнатах, тоді як фактично вона мешкає у кімнаті №212. Зазначала, що ордер на ім'я відповідача на кімнату № 209 було видано незаконно, оскільки ця кімната не є вільною, в цій кімнаті вона зареєстрована та проживає, є єдиним її житлом. Просила суд визнати недійсним ордер № 074 серії А від 17 листопада 2015 року, виданий КП Дніпропетровською виробничо - торгівельною фірмою «Славутич» в частині надання права ОСОБА_2 на кімнату АДРЕСА_1, просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною кімнатою у гуртожитку (а.с.2-6).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.143-145).

З таким рішенням не погодилася позивач ОСОБА_1, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 150-154).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість (а.с.178, 179).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, з 23 липня 1986 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДПШО "Славутич", що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_3 (а.с. 29-31).

Будучи працівником підприємства, позивач була вселена у кімнату АДРЕСА_1.

Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області, направленої на запит апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 з 29 жовтня 1992 року зареєстрована у спірній кімнаті гуртожитку АДРЕСА_1 (а.с.205, 206).

Зазначена обставина також підтверджується копією домової книги та іншими наявними у матеріалах справи документами, в яких зазначена вищевказана адреса реєстрації позивача, а саме: у свідоцтві про реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи від 16 травня 2001 року, патенті ДПАУ від 30 червня 2001 року, обмінній медичній карті від 1997 року (а.с.18, 35-37)

Згідно акту від 18 жовтня 2016 року, складеного КП "Жилсервіс-5" у спірній кімнаті, позивача, зареєстрована її дочка - ОСОБА_3 та фактично проживає без реєстрації син - ОСОБА_4 (а.с.19).

Вказана інформація підтверджується і довідкою № 37 від 11 червня 2003 року (а.с.34).

На підстав ордеру №074 серії А від 17 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_2 отримала право на зайняття житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_1, а саме двох кімнат - № 209 та № 212 (а.с.58).

Згідно довідок № 2949, 2947, виданих КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради зазначено, що на житловій площі кімнат №209, 212 зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 - з 30 листопада 2015 року та її зять - ОСОБА_5 - з 28 квітня 2017 року й онука ОСОБА_6 - з 04 травня 2017 року (а.с. 59, 60).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилалася на те, що ордер відповідачу було видано на зайняте жиле приміщення, вона зареєстрована та проживає у спірній кімнаті №209 з 1992 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції посилався на те, що право позивача на кімнату АДРЕСА_1 не порушено, оскільки ордер на спірне приміщення останній не видавався, у позивача не виникло права на зайняття цієї кімнати, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно із частинами п'ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до вимог статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

У пункті 10 Примірного положення (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.

При цьому, у статті 59 ЖК Української РСР визначено підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним, які слід застосовувати й до правовідносин щодо користування гуртожитками. Так, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку, у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-2556цс16.

З 23 липня 1986 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДПШО "Славутич", що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_3 (а.с. 29-31).

Будучи працівником підприємства, позивач була вселена у кімнату АДРЕСА_1.

Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області, направленої на запит апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 з 29 жовтня 1992 року зареєстрована у спірній кімнаті гуртожитку АДРЕСА_1 (а.с.205, 206).

На підстав ордеру №074 серії А від 17 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_2 отримала право на зайняття житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_1, а саме двох кімнат - № 209 та № 212 (а.с.58).

Таким чином, відповідачу ОСОБА_2 17 листопада 2015 року було видано ордер на житлову кімнату №209 в гуртожитку по АДРЕСА_1, яка не є вільною.

У вказаній кімнаті з з 29 жовтня 1992 року зареєстрована та проживає позивач ОСОБА_1

Відповідач Колективне підприємство Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Славутич», яким було видано оскаржуваний ордер, визнали апеляційну скаргу ОСОБА_1 та зазначали, що ОСОБА_2 не видавався ордер на зайняття кімнати №209, номер кімнати №209 в ордері було підроблено (а.с.192, 193).

У справі встановлено, що зазначене житлове приміщення - кімната № 209 є єдиним житлом позивача ОСОБА_1, а відповідач ОСОБА_2, згідно оспорюваного ордеру, має у користуванні також кімнату № 212 у цьому ж гуртожитку.

Суд першої інстанції належним чином не перевірив вказані обставини справи та дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним ордеру № 074 серії А від 17 листопада 2015 року, виданого КП Дніпропетровською виробничо - торгівельною фірмою «Славутич» в частині надання права ОСОБА_2 на кімнату АДРЕСА_1, тобто на жиле приміщення, яке не є вільним.

Стосовно вимог позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, слід зазначити, що порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням визначено ст.ст.71, 72 ЖК України.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у спірній кімнаті гуртожитку.

Таким чином, враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про визнання недійсним ордеру, в частині надання права відповідачу ОСОБА_2 на кімнату АДРЕСА_1, яка не є вільною, а отже відповідач і не набула право користування цією кімнатою, підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаною кімнатою відсутні.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Колективного підприємства Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Славутич», третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, про визнання ордеру недійсним та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Колективного підприємства Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Славутич», третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, про визнання ордеру недійсним та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення - задовольнити частково.

Визнати недійсним ордер № 074 серії А від 17 листопада 2015 року, виданий Колективним підприємством Дніпропетровською виробничо - торгівельною фірмою «Славутич» в частині надання права ОСОБА_2 на кімнату АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір за звернення з позовною заявою та апеляційною скаргою у сумі 1762 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді