Справа № 341/759/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/618/19
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

з участю позивача - ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 , представника Бурштинської міської ради - Михайлишин М.Я., відповідача - ОСОБА_3 , його представника - ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Бурштинської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення та державного акту на земельну ділянку, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2019 року, постановленого суддею Юсип І.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У квітні 2016 року позивач звернулася до суду із даним позовом та просила визнати недійсним та скасувати рішення Бурштинської міської ради щодо передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 та державний акт на право власності на земельну ділянку, що знаходиться в с . Вигівка Галицького району Івано-Франківської області площею 0,1416 га, призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що на даний час проживає по АДРЕСА_1 . До дня смерті її батька, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали разом у його будинку та вели спільне господарство. Будинок межує поряд із кладовищем. Після смерті батька, 20 серпня 2018 року звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак 02 вересня 2015 року отримала відмову у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документа на земельну ділянку. Згідно по господарського обліку у Бурштинській міській раді належні батьку земельні ділянки було переписано на неї. На вищевказаній земельній ділянці для обслуговування житлового будинку площею 0,23 га вона постійно вела господарство, садила город, доглядала сад.

З протилежної сторони від кладовища по сусідству проживала ОСОБА_7 З 2007 року власником її будинковолодіння став відповідач, як їй стало відомо, без оформлення належних на те документів.

ОСОБА_5 у 2015 році без усяких на те пояснень пригородив частину її саду шляхом встановлення бетонного фундаменту для паркану. На її неодноразові прохання не реагує, продовжує будівельні роботи та вирізає фруктові дерева з її саду. На даний час їй стало відомо про те, що відповідач приватизував огороджену частину її саду.

Вважає, що відповідач здійснив приватизацію земельної ділянки в порушення вимог ст. 198 ЗК України, не погодивши з нею межі, що і вплинуло на розмір та конфігурацію їх земельної ділянки. Крім того, як стало відомо, Бурштинською міською радою рішення про вилучення земельної ділянки у ОСОБА_7 , як колишнього землекористувача, не приймалось, тому вважає, що немає правових підстав для надання вищевказаної земельної ділянки відповідачу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду від 07 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Бурштинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення від 17 грудня 2004 року «Про передачу у власність земельної ділянки» та державного акту на право приватної власності на землю.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що підстав для скасування рішення Бурштинської міської ради щодо передачі ОСОБА_3 земельної ділянки немає, оскільки рішення прийняте в межах наданої міській раді компетенції і передано земельну ділянку, яка перебувала у власності територіальної громади м. Бурштина, потреби у її вилученні не було. Позивачем та її представником не доведено факту порушеного права та законних інтересів позивача, а також не встановлено факту порушення меж її земельної ділянки.

Додатковим рішенням Галицького районного суду від 18 лютого 2019 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 14 000 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Зазначає, що судом першої інстанції грубо порушено вимоги щодо законності і обґрунтованості рішень.

Судом не взято до уваги вимоги ч.2 та 3 ст. 152 ЗК України, відповідно до яких власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування збитків.

Суд першої інстанції залишив поза увагою її доводи, що є землекористувачем земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,23 га по АДРЕСА_1 . Після смерті батька у ІНФОРМАЦІЯ_1 належні йому земельні ділянки згідно погосподарського обліку у Бурштинській міській раді переписано на неї, тому сплачувала земельний податок на дану земельну ділянку. Суд не взяв до уваги її доводи та доводи свідків, що на її земельній ділянці для обслуговування житлового будинку площею 0, 23 га постійно веде господарство, садить город, косить та доглядає сад, господарські споруди, фундамент старої хати. Відповідач влаштував на частині її земельної ділянки огорожу з бетонним фундаментом та зрізав декілька плодових дерев, які знаходились на її земельній ділянці.

Крім цього, судом не взято до уваги висновок експерта від 12 червня 2018 року, згідно якого площа земельної ділянки, яку використовує, становить 0, 2208 га, що значно менша ніж площа 0,23 га, що визнана за нею згідно рішення Галицького районного суду від 21 жовтня 2015 року.

Суд залишив поза увагою відповідь на запитання №2 висновку експерта №19/3 за результатами проведеної земельно-технічної експертизи, згідно якого фактичне користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_3 , не відповідає правовстановлюючим документам на цю земельну ділянку, що визначені технічною документацією із землеустрою земельної ділянки за кадастровим номером: НОМЕР_1 . Оскільки каталог координат кутів повороту, що міститься в технічній документації та наданий Держгеокадастром не відповідає та не співпадає з каталогом координат виміряних точок, що визначений по фактичному місцю розташування земельної ділянки.

Суд не взяв до уваги вимоги ст. 198 ЗК України, яка встановлює, що кадастрова зйомка вимагає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Суд першої інстанції при вирішенні справи не хотів отримати відповідь на головне питання: чи потрібно було ОСОБА_3 при проведенні приватизації погоджувати межі його земельної ділянки в акті встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки з технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 на території АДРЕСА_2 із суміжним землекористувачем ОСОБА_1 . Суд ухвалою від 04 грудня 2018 року відхилив клопотання про призначення експертизи для вирішення даного питання без права подачі апеляційної скарги.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що на час укладення ним договору купівлі-продажу житлового будинку 29 грудня 2003 року у ОСОБА_7 та на час прийняття Бурштинською міською радою рішення від 17 грудня 2004 року про передачу йому та ОСОБА_8 земельної ділянки у власність права та законні інтереси ОСОБА_1 не були порушені, так як на той час сусідні земельні ділянки відносились до земель запасу міської ради. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим.

Голова Бурштинської міської ради у відзиві на апеляційну скаргу, зазначив, що заперечує щодо задоволення вимог апеляційної скарги, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що ОСОБА_1 як особа, яка не була власником чи користувачем спірної земельної ділянки, тобто не оформляла належним чином своїх прав, не вправі вимагати скасування рішення міської ради та позбавлення ОСОБА_3 , права на цю ділянку. Безпідставність вимог ОСОБА_1 неодноразово підтверджувалися в судовому засіданні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до договору купівлі продажу від 29 грудня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 купили жилий будинок по АДРЕСА_2 , загальною площею 38,6 кв.м. (т.1, а.с.60).

Згідно копії витягу з реєстру про право власності на нерухоме майно за №18721362 від 06 травня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 належить по ? частки житлового будинку по АДРЕСА_2 (т.1, а.с.61).

Відповідно до копії державного акту, зареєстрованого відповідно до вимог чинного законодавства, на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 24 листопада 2006 року, виданого ОСОБА_3 на підставі рішення Бурштинської міської ради від 17 грудня 2004 року, останній є власником земельної ділянки площею 0,1416 га у межах згідно з планом, що розташована по АДРЕСА_2 , співвласником земельної ділянки є ОСОБА_8 і, його частка у спільній власності складає 50 %.

Вищевказана земельна ділянка межує із землями міської ради з трьох сторін, а з четвертої сторони із землями ОСОБА_9 (т.1, а.с.62).

Згідно копії договору купівлі - продажу частки домоволодіння та земельної ділянки зареєстрованого в реєстрі за №1701 від 20 жовтня 2008 року ОСОБА_8 передав ОСОБА_3 домоволодіння ? частки, тобто (50 %) приватизованої земельної ділянки площею 0,0708 га із загальної площі 0,1416 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_2 а також підтверджується копією витягу з державного реєстру за №6658496 від 20 жовтня 2008 року (т.1,а.с.63-64).

Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 07 травня 2009 року, виданого ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки площею №1701 від 20 жовтня 2008 року, останній є власником земельної ділянки площею 0,1416 га у межах згідно з планом, де також зазначено, що земельна ділянка межує з трьох сторін із землями міської ради, а з однієї сторони із землями ОСОБА_9 (т.1, а.с.65).

08 травня 2008 року за заявою ОСОБА_3 про надання йому дозволу на будівництво житлового будинку в с. Вигівка Івано-Франківської області , рішенням виконавчого комітету Бурштинської міської ради, йому надано дозвіл на будівництво житлового будинку на власній земельній ділянці, що знаходиться по АДРЕСА_2 , зобов`язано виготовити проектно-кошторисну документацію на будівництво та одержати дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт в інспекції Держархбудконтролю. Попереджено, що здійснення будівельних робіт на об`єкті без дозволу інспекції Держархбудконтролю або здійснення незазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність (т.1, а.с.66).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та її представника, які вимоги апеляційної скарги підтримали, відповідача та його представника, представника Бурштинської міської ради, які вимоги скарги заперечили, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.п.1,3,4,10 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В разі невизнання відповідачами права позивача, передбаченого ст. 118 ЗК України, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Підставою звернення ОСОБА_1 з позовом стало те, що відповідач ОСОБА_5 здійснив приватизацію земельної ділянки з порушенням ст.198 ЗК України, не погодивши з нею межі, що вплинуло на розмір та конфігурацію її земельної ділянки.

Статтею 19 Конституції України гарантовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади і здійснюють від їх імені та у їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно із пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад відноситься до компетенції рад.

Відповідно до пунктів «а», «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно зі статтею 127 ЗК України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. Продаж земельних ділянок державної та комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) на конкурентних засадах у формі аукціону здійснюється у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Судом встановлено, що згідно витягу з рішення 18 сесії 4 демократичного скликання Бурштинської міської ради від 17 грудня 2004 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам» передано ОСОБА_8 та ОСОБА_3 безоплатно у спільно-сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд площею 0,1461 га. Видано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 32, т.1).

За висновком Галицького районного відділу будівництва та архітектури погоджено передачу у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_8 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд площею 0,1461 га (а.с. 32, т.1, зворот).

Згідно висновку Галицького районного відділу земельних ресурсів, розглянувши технічну документацію зі складання державного акту на право спільно-сумісної власності на земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в .АДРЕСА_2 за рахунок земель Бурштинської міської ради, земельна ділянка знаходяться в межах населеного пункту. Галицький районний відділ земельних ресурсів погоджує дану документацію та вважає за можливе видати державний акт на право спільно-сумісної власності на земельну ділянку: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1416 га (а.с. 33, т.1).

Згідно державного акту серії НОМЕР_2 від 24 листопада 2006 року, виданого ОСОБА_3 на підставі рішення Бурштинської міської ради від 17 грудня 2004 року, виданого власником земельної ділянки площею 0,1416 га у межах згідно з планом, що розташована по АДРЕСА_2 , співвласником земельної ділянки є ОСОБА_8 . Згідно плану та опису меж земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 , земельна ділянка розміром 0,1416 га межує з землями міської ради з трьох сторін, а з четвертої сторони із землями ОСОБА_9 .

Згідно копії договору купівлі - продажу частки домоволодіння та земельної ділянки зареєстрованого в реєстрі за №1701 від 20 жовтня 2008 року ОСОБА_8 передав ОСОБА_3 домоволодіння ? частки, тобто (50 %) приватизованої земельної ділянки площею 0,0708 га із загальної площі 0,1416 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_2 а також підтверджується копією витягу з державного реєстру за №6658496 від 20 жовтня 2008 року (т.1,а.с.63-64).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України таким документом є державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Із системного аналізу норм ЗК України вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того, чи є законним рішення, на підставі якого його видано.

Згідно державного акту серії НОМЕР_3 від 07 травня 2009 року, виданого ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1701 від 20 жовтня 2008 року, він власником земельної ділянки площею 0,1416 га, кадастровий номер НОМЕР_1 у межах згідно з планом та дана земельна ділянка межує з землями міської ради з трьох сторін, а з четвертої сторони із землями ОСОБА_9 (т.1, а.с.65).

За даними погосподарських книг за господарством ОСОБА_10 , батька позивача, числився побудований у 1963 році жилий будинок та стайня, були посаджені плодово - ягідні дерева, а саме: яблуня, груша, черешня та горіх. Також за господарством числилось: у 1974 році всього земель площею 0,30 га, в тому числі під будівлями площею 0,01 га, у1975 році всього земель площею 0,32 га, в тому числі під будівлями площею 0,01 га, у 1976 році всього земель площею 0,32 га, в тому числі під будівлями площею 0,01 га (т.1, а.с.162-163).

За даними погосподарської книги ОСОБА_11 , у якої відповідач придбав житловий будинок, жилий будинок та стайня були побудовані в 1962 році. На земельній ділянці також були посаджені плодово - ягідні насадження, а саме: яблуні, черешні, сливи та горіхи. За господарством ОСОБА_11 числилось: у1974 році всього земель площею 0,33 га, в тому числі під будівлями площею 0,01 га, у 1975 році всього земель площею 0,43 га, в тому числі під будівлями площею 0,01 га, у 1976 році всього земель площею 0,43 га, в тому числі під будівлями площею 0,01 га (т.1, а.с.164-165).

Згідно довідки Бурштинської міської ради від 12 червня 2015 року на заяву ОСОБА_3 , яку розглянуто земельною комісією та з питань екології із залученням проектної організації «Землі Опілля» з виїздом на місце, порушень меж земельної ділянки (державний акт НОМЕР_3 , кадастровий № НОМЕР_1 ) та порядку її використання не встановлено (а.с. 48, т. 1).

За даними технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 на території АДРЕСА_2 площею 0,1416 га суміжними землекористувачами при встановленні меж земельної ділянки ніяких претензій не виявлено (а.с. 51-53, т.1).

За даними кадастрової зйомки земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , площа землекористування земельної ділянки ОСОБА_3 згідно державного акту становить 0,1416 га, площа землекористування ОСОБА_1 становить 0,2350 га, спірна територія між сторонами - 0,0127 га (а.с. 69, т. 1).

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Галицького районного суду від 21 жовтня 2015 року визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0, 23 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та споруд, інвентаризаційною вартістю 27037, 74 гривень, що розташована в с . Вигівка Галицького району Івано-Франківської області, яка на день смерті належала ОСОБА_6 (а.с. 74, а.с.1).

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Бурштинської міської ради №112 від 12 червня 2018 року згідно облікових документів у користуванні ОСОБА_1 є стара хата - 0,23 га, коло садку - 0,12 га, коло хати нової - 0,12 га, урочище «Радеча» - 0,14 га, «Тік» - 0,25 га, урочище «Радеча» - 0, 18 га, «Коло Франка» - 0, 14 га (а.с. 79, т.2).

За даними акту обстеження земельної ділянки ОСОБА_1 від 20 липня 2016 року, яка просила встановити факт захоплення її земельної ділянки ОСОБА_3 , та на засіданні земельної комісії та комісії з питань екології Бурштинської міської ради від 15 липня 2016 року взяла на себе зобов`язання залучити приватну проектну організацію із здійсненням проплати за проведення обміру, однак обмір не відбувся через відсутність приватної проектної організації (а.с. 94, т.1).

Таким чином, судом встановлено, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 , зазначена на кадастровій зйомці становить 0,2350 га, тобто є більшою, ніж встановлено їй рішенням суду та більшою, ніж нею зазначено при зверненні до суду.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з врахуванням обставин і вимог, правильно виходив з відсутності порушення відповідачем права позивача на земельну ділянку, відповідач ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набув право власності на земельну ділянку і не за рахунок ділянки позивача, жодними доказами, які надала позивач, цього не спростовано, та при вчиненні таких дій права чи законні інтереси позивача не були порушені, а тому правильно відмовив у задоволенні позову.

За даними висновку експерта №19/з від 12 червня 2018 року земельна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_2 між земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 та землями міської ради (кладовище) с. Вигівка Галицького району, що перебуває у фактичному користування ОСОБА_1 має площу 0,2208 га. Фактичне користування земельною ділянкою не відповідає правовстановлюючим документам на цю земельну ділянку (а.с. 80-86, т.2).

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Судом першої інстанції здійснено детальний аналіз висновку експерта та обґрунтовано мотиви його відхилення. Даний висновок експерта виконаний на замовлення позивача та з урахуванням межі ділянок вказаної самою ОСОБА_1 , а не встановленою у порядку передбаченому земельним законодавством, про що зазначено і у абзаці 6, сторінка 4 висновку.

За змістом частини першої статті 321 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У разі порушення цього права власник має право на підставі статті 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Пунктами 4.1-4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Погодження меж є допоміжною стадією у процедурі розробки і складання технічної документації із землеустрою, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок та порушення прав землекористувачів. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, реалізації права особи на позов із застосуванням відповідного способу захисту передує порушення, невизнання чи оспорення її права, свободи чи інтересу. При цьому, суд повинен установити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У даній справі позивач ОСОБА_1 жодним допустимим та переконливим доказом не підтвердила, що розмір її земельної ділянки повинен бути більшим, ніж 0,23 га для обслуговування жилого будинку і господарських споруд в с. Вигівка Галицького району Івано-Франківської області та що такий розмір земельної ділянки на даний час є меншим у зв`язку із передачею у власність земельної ділянки 0, 1416 га відповідачу ОСОБА_5 .

У засіданні апеляційного суду оглянуто витребувану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бурштинської міської ради про визнання права власності на цю ж спірну земельну ділянку площею 0,23 га в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановлено, що позивач право власності на такий розмір земельної ділянки також просила визнати на підставі довідки виконкому Бурштинської міської ради №157 від 02 вересня 2015 року як і у цивільній справі, яка переглядається.

Рішенням Галицького районного суду від 21 жовтня 2015 року визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0, 23 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та споруд, інвентаризаційною вартістю 27037, 74 гривень, що розташована в с. Вигівка Галицького району Івано-Франківської області, яка на день смерті належала ОСОБА_6 У даній справі, крім вищезазначеної довідки, ОСОБА_1 не подала жодного доказу про передачу їй земельної ділянки в натурі чи встановлення конфігурації фактичних меж землекористування за цією площею.

У витребуваній справі знаходиться тільки свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на будівлі та акт про відведення присадибної земельної ділянки та розбивку на ній будівель від листопада 1967 року, однак тільки на площу 700 кв.м, а не на всю зазначену позивачем площу 0,23 га. Тобто у позивача не існує жодного правовстановлюючого документа відповідно до норм Земельного кодексу, який діяв на час відведення земельної ділянки батьку позивача у 1967 році та за нормами чинного Земельного кодексу на площу 0,23 га, на яку претендує позивач ОСОБА_1 на даний час. Учасники справи підтвердили в засіданні апеляційного суду, що площа земельної ділянки, яка виділена батьку позивача 700 кв.м для будівель не є спірною ділянкою між ними, а спір існує у межах землекористування площею 0,0127 га як зазначено у кадастровій зйомці земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 69, т.1).

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Тому на виконання принципу правової визначеності колегія суддів вважає, що визнання за позивачем ОСОБА_12 рішенням суду права власності на земельну ділянку площею 0,23 га в порядку спадкування, необхідно брати до безумовного виконання.

Із витребуваної справи також вбачається, що після постановленого рішення ОСОБА_1 зверталась до суду із заявою про перегляд його у зв`язку із нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що відповідно до довідки Бурштинської міської ради від 25 жовтня 2016 року за її покійним батьком у 1995 році рахувалась площа земельної ділянки уже не 0,23 га, а більше, тобто 0,32 га.

Однак ухвалою Галицького районного суду від 28 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 травня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду від 21 жовтня 2015 року.

У засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтвердила, що межі земельної ділянки, яка передана їй у власність за рішенням суду площею 0,23 га як і іншої земельної ділянки, яка прилягає до неї, не встановлювались, і жодного документа про такі межі або конфігурацію земельної ділянки немає.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Бурштинської міської ради №96 від 16 травня 2019 року, у колишнього землекористувача ОСОБА_13 , яка відчужила будинковолодіння відповідачу ОСОБА_3 29 грудня 2003 року на підставі погосподарських книг біля хати зареєстровано 0,14 га земельної ділянки.

На а.с. 1-37, т.2 знаходиться технічна документація по видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 від 2006 та 2008 років. У кожній із цих технічних документацій, зокрема, на а.с.14 та а.с.35 є акти встановлення і узгодження зовнішніх меж земельної ділянки з відповідною конфігурацією площею 0, 1416 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що і є належним доказом землекористування.

Ураховуючи детальне дослідження судом всіх наявних доказів у справі та надання їм належної оцінки, колегія суддів дійшла висновку, що право власності позивача на земельну ділянку не порушене, оскільки остання не надала будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що земельна ділянка, надана рішенням Бурштинської міської ради від 17 грудня 2004 року у власність ОСОБА_3 з порушенням законодавства та її прав.

Таким чином, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 червня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта