Провадження № 2/752/1790/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.04.2019 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Петрова Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради від 30.11.1978 р., позивачу була надана квартира АДРЕСА_1 разом з членами сім`ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На момент звернення до суду в квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , однак проживає лише позивач та її онук ОСОБА_6

Відповідачі тривалий час в квартирі не проживають, не несуть витрат на її утримання.

Відповідач після розірвання шлюбу в 1998 році добровільно залишила квартиру та переїхала проживати в інше жиле приміщення. ОСОБА_3 народився в 2000 році, та був зареєстрований ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації, однак в квартирі ніколи не проживав.

Позивач посилається на те, що з боку відповідачів порушується її право власності на вільне володіння і розпорядження своїм майном, і в зв`язку з тривалим не проживанням у спірній квартирі, на підставі положень ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України вона просить визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача в ході судового розгляду підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що вимушена була залишити дане житло, оскільки в зв/»язку із розірванням шлюбу у неї виник конфлікт з колишнім чоловіком, ОСОБА_7 , який жорстоко її побив, в зв`язку з чим був притягнутий до кримінальної відповідальності. Після засудження останній погрожував їй розправою, залишився проживати в кв. АДРЕСА_1 , змінив вхідні двері з замками. Вона інколи буває в даній квартирі, оскільки спілкується з сином ОСОБА_6 , однак в присутності сторонніх осіб. Також відповідач зазначила, що вона має право на користування даним житлом, оскільки квартира була отримана позивачкою не самостійно, а з членами сім`ї, однак позбавлена такої можливості в зв`язку з конфліктом, який існує як з позивачкою, так і з колишнім чоловіком.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради трудящих від 30.11.1978 р. ОСОБА_1 був виданий ордер № 13686 на право заселення в квартиру АДРЕСА_1 разом з членами сім`ї: донькою ОСОБА_5 , сином - ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що на момент розгляду справи, в кв. АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Фактично в квартирі проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Звертаючись до суду позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 з 1998 р. в квартирі не проживає, залишила її добровільно, витрат на її утримання не несе, а ОСОБА_3 , який народився в 2000 р., до квартири ніколи не заселявся, а був зареєстрований за місцем реєстрації матері. Однак, їх реєстрація порушує її право власності на дане житло щодо вільного користування і розпорядження майном.

Однак, як встановлено судом, квартира не перебуває у приватній власності позивача, а є власністю територіальної громади м.Києва, а тому посилання позивача на порушення її права власності при зверненні до суду є безпідставними, в зв`язку з чим положення ст.ст.383, 391, 405 ЦК України, які регулюють правовідносини, пов`язані із захистом права власності на майно, не можуть бути застосовані в даному випадку.

На правовідносини сторін, які пов`язані з правом користування квартирою членів сім`ї наймача, розповсюджуються норми ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом всього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до роз`ясень, викладених в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" Верховний Суд України зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно з ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 залишила квартиру АДРЕСА_1 в зв`язку з конфліктом, який виник між нею та колишнім чоловіком.

Після конфлікту двері в зазначеній квартирі були змінені, що підтверджує також свідок ОСОБА_9

Після виселення в квартирі залишився проживати син ОСОБА_2 , з яким вона продовжує спілкуватись.

В якості доказу на підтвердження факту непроживання відповідачів у спірній квартирі позивачем надані акти про непроживання громадян, складені 25.12.2013 р., 13.07.2016 р., 19.12.2017 р., 04.05.2018 р.

Однак, зазначені акти не підтверджують факт не проживання відповідачів протягом шести місяців поспіль в кв. АДРЕСА_1 , вони носять інформацію, яка має періодичний характер, а тому не можуть бути прийняти як доказ на підтвердження не проживання відповідачів в спірній квартирі протягом строку, зазначеного в ст.71 ЖК України.

Крім того, позивач, звертаючись до суду посилається на те, що вона самостійно несе витрати по сплаті за надані комунальні послуги протягом всього періоду не проживання відповідачів, що порушує її права, однак зазначені обставини не підтверджені належними доказами. Матеріали справи містять докази про сплату позивачем за послуги з утримання будинку за березень 2011 р., за послуги з газопостачання в жотні 2017 р., жовтні 2014 р., лютому 2012 р.

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, з огляду на їх належність, допустимість і достатність, зважаючи, що в ході розгляду справи позивач не довела порушення свого права з боку відповідачів, а також факт їх не проживання протягом шести місяців поспіль, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя