КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/4137/2019 Головуючий у 1-й інстанції - Колдіна О.О.
752/6208/15-ц Доповідач: Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року в справі за поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Тертичної Віти Володимирівни про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - ОСОБА_2 за межі України до виконання зобов'язань, -

у с т а н о в и в :

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 23.03.2015 року в справі № 15/15 позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1 669 368, 40 доларів США та третейський збор у розмірі 25 500, 00 грн..

У серпні 2018 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Тертична В. В. звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - ОСОБА_2, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов'язань, покладених на нього рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 23.03.2015 року.

Зазначала, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснюється примусове виконання виконавчого листа № 752/1521/15-ц від 05.05.2015 року, виданого Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 1669368,40 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 50098079,55 гривень. 02.09.2016 р. державним виконавцем прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження № 52086132. Боржник жодних дій для виконання рішення суду не вчиняє, вимоги та виклики державного виконавця залишено без розгляду. Згідно з інформацією Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України, ОСОБА_2 видавався паспорт громадянина України для виїзду за кордон і протягом 2018 року він двічі перетинав кордон України. Ураховуючи значну суму заборгованості, не надання боржником витребуваних документів, у зв'язку з чим захист прав та інтересів стягувача стане неможливим без вжиття заходів забезпечення виконання судового рішення, державний виконавець просив задовольнити його подання.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року в задоволенні подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Тертичної В.В. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - ОСОБА_2за межі України до виконання зобов'язань відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник АТ «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, уякій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Тертичної В.В. та тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання боржником виконавчого листа №752/6208/15-ц від 05.05.2015 року. Уважає, що ухвала прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що 13.09.2016 року державним виконавцем винесено постанова про арешт майна боржника. У цей же день представник ОСОБА_2 ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження та їй була вручена вимога державного виконавця щодо необхідності подання у строк до 20.09.2016 року інформації про виконання рішення суду та інформації про майновий стан та всі правовстановлюючі документи. Судом було встановлено, що ОСОБА_2 звертався до Голосіївського районного суду м. Києва з заявою про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню та відповідно до ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2017 року в задоволенні заяви відмовлено. Боржником оскаржувалася постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2018 року в задоволенні скарги відмовлено. Факт обізнаності боржника про відкриття виконавчого провадження та необхідності вчинення дій щодо виконання виконавчого листа підтверджується Актом від 13.09.2016 року, копії скарги ОСОБА_2 від 12.09.2016 року, копії квитанції №90 та роздруківки з сайту «Укрпошта» про стан вручення відправлення №90. Однак, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність факту ухилення боржника від виконання зобов'язання. Відмовляючи у задоволенні подання суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сума заборгованості є дуже значною - 50 098 079,55 грн., рішення суду не виконується боржником з 2015 року, проте за даними Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби Украйни ОСОБА_2 протягом 2015 - 2018 років багаторазово перетинав кордон України, зокрема він мав поїздки до міст: Лондон, Тель-Авів, Анталія, Дубай, Амстердам, Мінськ, Тбілісі, Кошице, Кельн, Нью-Йорк, Москва, Гельсінкі, Франфурт, Відень, Варшава. Будь - яких пояснень про те, чому не виконано рішення боржник державному виконавцю та суду не надав. Боржником не вживається будь-яких заходів, спрямованих на виконання рішення суду, жодних відомостей про погашення заборгованості, у тому числі, часткове, матеріали виконавчого провадження не містять. Виклики та листи державного виконавця боржником проігноровано, а відомості про доходи - приховуються. Оскільки боржником не надано державному виконавцю будь - яких доказів про те, що він не має об'єктивної можливості виконати рішення суду (хвороба, відсутність майна, доходів тощо) висновки суду про те, що боржник не ухиляється від виконання рішення суду не ґрунтуються на матеріалах виконавчого провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначила, що статтею 33 Конституції України гарантовано кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Звертаючись до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, особа, яка здійснює примусове виконання рішення повинна надати не лише докази невиконання рішення, а й докази, що підтверджують факт ухилення боржника від виконання. З погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. надані суду державним виконавцем докази свідчать про те, що у ОСОБА_2 відсутня можливість виконати рішення суду. Цими доказами факт ухилення від виконання рішення суду не доведений. Щодо твердження апелянта про те, що доказом факту ухилення від виконання рішення суду ОСОБА_2 є те, що він звертався до Голосіївського районного сулу м. Києва із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Ця обставина не може свідчити про наявність факту ухилення від виконання рішення суду. Сума, що підлягає стягненню за виконавчими листами була визначена рішенням суду як заборгованість, що утворилася за неналежне виконання кредитних договорів №MRTG-85 та №MRTG-23 ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк». Своєчасне виконання зазначених кредитних зобов'язань було забезпечено іпотечними договорами № MRTG-23/S/1, № MRTG-23/S/3 и №552, на підставі яких в іпотеку було передано нерухоме майно. Серед іншого слід зазначити, що в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 було передано ПАТ «Укрсоцбанк» нерухоме майно в іпотеку. Своєчасне та повне вчинення державним виконавцем виконавчих дій, могло б призвести до виконання виконавчих листів за рахунок нерухомого майна, що перебуває в іпотеці стягувача. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до положення ч. 3 ст. 12 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 23.03.2015 року Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» ухвалено рішення у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості в розмірі 1669368,40 доларів США, що еквівалентно 50098079, 55 гривень та третейського збору в сумі 25500 гривень.

На підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2015 року за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» видано виконавчі листи на примусове виконання рішення третейського суду від 23.03.2015 року.

02.09.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Біловолом В.О. винесена постанова про примусове виконання виконавчого листа №752/151/15-ц від 05.05.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

13.09.2016 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.

13.09.2016 року представник ОСОБА_2 ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження та їй вручена вимога державного виконавця щодо необхідності подання в строк до 20.09.2016 . інформації про виконання рішення суду та інформації про майновий стан та всі правовстановлюючі документи.

У матеріалах виконавчого провадження наявна вимога державного виконавця щодо необхідності подання до 01.11.2016 року декларації про доходи та майно та явку до державного виконавця, однак будь-яких підтверджень про направлення зазначеної вимоги боржнику матеріали виконавчого провадження не містять, а також виклик до державного виконавця від 27.09.2017 року , 08.05.2018 року, хоча також докази їх направлення відсутні.

Державним виконавцем з метою забезпечення виконання рішення суду вживались заходи щодо отримання інформації про майновий стан боржника.

Згідно з інформацією Державної фіскальної служби, Державної інспекції сільського господарства, Управління Держапраці, Головного управління Держгеокадастру у м.Києві, Державної служби інтелектуальної власності, будь-якого майна, зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_2 або доходів не виявлено.

ОСОБА_2 звертався до Голосіївського районного суду м. Києва з заявою про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню і відповідно до ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2017 року у задоволенні зазначеної заяви відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.06.2017 року ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2017 року залишена без змін.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30.05.2018 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13.06.2017 року залишено без змін.

Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації, ОСОБА_2 у період з 05.06.2015 року по 19.06.2018 року неодноразово перетинав державний кордон України.

Відмовляючи в задоволенні подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ТертичноїВ.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано достатніх доказів, які б свідчили про те, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення суду. Сам факт перетину ним державного кордону України, без аналізу мети зазначених поїздок, суб'єкта фінансування цих поїздок, не свідчить про наявність у нього доходів або ж іншого майна, крім переданого в іпотеку Банку, для виконання рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи,дослідивши її матеріали, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Установлено, що 02.09.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Біловолом В.О. відкрито виконавче провадження №52086132 щодо виконання виконавчого листа № 752/151/15-ц, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 05.05.2015 року на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 23.03.2015 року, яким задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості в розмірі 1669368,40 доларів США, що еквівалентно 50098079, 55 гривень та третейського збору в сумі 25500 гривень.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження №52086132, відкритого на виконання виконавчого листа № 752/151/15-ц, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 05.05.2015 року, державним виконавцем здійснено усі виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 23.03.2015 року, що не заперечується і учасниками виконавчого провадження ( а.с.2-247 том 3).

Про відкриття указаного виконавчого провадження та про здійснення державним виконавцем виконавчих дій ОСОБА_2 був обізнаний, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження, його представнику держвиконавцем вручено відповідну вимогу державного виконавця з роз'ясненням його прав та обов'язків (а.с.3,10,25 том 3).

Підставою звернення державного виконавця до суду з даним поданням стало те, що боржник жодних дій для виконання рішення суду не вчинив, вимоги та виклики державного виконавця залишено без розгляду, сума заборговансоіт є значною, витребувані документи виконавцем боржник не надає, у зв'язку із чим захист прав стягувача без вжиття заходів забезпечення виконання судового рішення у спосіб тимчасового обмеження ОСОБА_2 за межі України до виконання зобов'язань є неможливим.

Перевіривши доводи державного виконавця, судом дійсно встановлено, що ОСОБА_2 рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 23.03.2015 року не виконується, на виклики державного виконавця та його запити, боржник не реагує.

У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов'язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов'язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Таким чином, процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід'ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства виходячи з наступного:

1) мета цивільного судочинства, закріплена у ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України в редакції 2004 року та у ст. 2 в редакції 2017 року (захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається лише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як і сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання;

2) провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов'язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію.

Відповідно до частин 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Аналіз вказаної норми закону свідчить про те, що «ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням» слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини .

При цьому саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, наданого державним виконавцем для добровільного виконання рішення суду, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків і на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Згідно з інформацією Державної фіскальної служби, Державної інспекції сільського господарства, Управління Держапраці, Головного управління Держгеокадастру у м.Києві, Державної служби інтелектуальної власності, будь-якого майна, зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_2 або доходів не виявлено.

Разом з тим, відповідно до наявної у матеріалах справи довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на №52086132/20.1-19 від 09.07.2018 року убачається, що в період з 05.06.2015 року (виконавче провадження відкрито 02.06.2015 року) по 19.06.2018 року, боржник ОСОБА_2 п'ятдесят п'ять разів перетинав кордон України, зокрема він мав поїздки до міст: Лондон, Тель-Авів, Анталія, Дубай, Амстердам, Мінськ, Тбілісі, Кошице, Кельн, Нью-Йорк, Москва, Гельсінкі, Франфурт, Відень, Варшава ( а.с.218-219 том 3).

На думку колегії суддів, указане свідчить про те, що боржник ОСОБА_2 мав як у 2015, 2016,2017 році, так і в 2018 році реальні можливості виконувати обов'язок щодо виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 23.03.2015 року і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини, оскільки будь-яких доказів того, що поїздки ОСОБА_2 за кордон України оплачувались не ним особисто, матеріали справи не містять.

Наведене вказує про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. І на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань вже відбувся і є об'єктивно наявним та вбачаться з матеріалів виконавчого провадження.

Посилання представника ОСОБА_2 про те, що сам факт перетину ним державного кордону України, без аналізу мети зазначених поїздок, суб'єкта фінансування цих поїздок, не свідчить про наявність у нього доходів або ж іншого майна, на увагу суду не заслуговують, оскільки саме боржник повинен довести походження витрат на поїздки, їх мету та інше, що ним не здійснено.

На підставі викладеного, ураховуючи принцип обов'язковості судового рішення, ухвалу суду неможна визнати законною та обґрунтованою, унаслідок чого вона підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Тертичної ВітиВолодимирівни про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - ОСОБА_2 за межі України до виконання зобов'язань.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 рокускасувати та постановити нове судове рішення.

Подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання покарань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Терничної Віти Володимирівни задовольнити.

Тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) до виконання боржником виконавчого листа № 752/6208/15-ц від 05.05.2015 року Голосіївського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 1669368, 40 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 50 098 079, 55 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук