Справа № 316/1489/18
Провадження № 2/316/117/19
"26" лютого 2019 р. м.Енергодар
Енергодарський міський суд Запорізької області,
у складі головуючого судді Бульби О.М.
секретар судового засідання Черкашина О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар цивільну справу №316/1489/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
29.08.2018 р ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач), уточнивши яку 04.10.2018 р. (а.с.16-17), зазначає, що 25.08.2015 р. він надав ОСОБА_2 позику в сумі 1300 (одна тисяча триста) доларів США та 200 (двісті), що підтверджується розпискою. Неодноразові звернення з вимогою про повернення коштів були проігноровані відповідачем, який уникає спілкування. Позивач також зазначає, що 22.11.2016 р. він направив відповідачу вимогу про повернення коштів за договором позики у термін до 25.12.2016 р., однак кошти повернуто не було. Добровільно відповідач своїх зобовязань не виконує, у звязку з чим він змушений звернутися до суду.
У звязку з тим, що відповідач прострочив повернення суми позики, на думку позивача, він відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України повинен сплатити за період з 01.2017 по 06.2018 р. розмір інфляційних витрат, виходячи із суми боргу, розмір яких становить 7399 грн. та 3 процента річних що складає 1804,63 грн.
Ухвалою Енергодарського міського суду від 08.10.2018 р. провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання (а.с.19).
Ухвалою Енергодарського міського суду від 26.12.2018 р. підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.29).
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти розгляду справи у заочному провадженні (а.с.35).
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не зявився повторно, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладання слухання справи, розгляд справи у відсутності, заяв про зміну місця проживання, відзиву або заперечень на позовну заяву - до суду не надав. Дані про місце роботи або електронна адреса відповідача у суду відсутні.
Про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся рекомендованою поштовою кореспонденцією через відділення поштового звязку «Укрпошта» в порядку визначеному ч.7 ст.128 ЦПК України за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку, відповідно до даних зазначених в інформаційній довідці з Сектора реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.12), яка співпадає з адресою місця проживання зазначеною у позовній заяві (а.с.17) однак до суду повернулись поштові конверти судового відправлення з відповідними відмітками «Укрпошти» (а.с.24, 31, 34), що свідчить про їх неотримання відповідачем.
Згідно ч.9 ст.28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Згідно ч.8 п.4 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Враховуючи приписи ст.ст. 28, 128, 223, 280 ЦПК України, відсутність клопотань або заяв про відкладення слухання справи, відсутності даних про поважність причин неявки відповідача, наявність згоди сторони позивача про розгляд справи за відсутності відповідача у заочному провадженні, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача за останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання, ухваливши заочне рішення.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку:
Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Згідно ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.
Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Судом встановлено, що 25.08.2015 р. ОСОБА_2Т (відповідачем по справі) було написано розписку про те, що ним взято у борг у ОСОБА_1 (позивача по справі) грошові кошти в розмірі 1300 (одна тисяча триста доларів) та 200 (двісті Євро) (а.с.5).
Зазначена розписка підтверджує факт виникнення у відповідача перед позивачем грошового зобовязання.
Позивачем 22.11.2016 р. було направлено письмову вимогу відповідачу щодо повернення у строк до 25.12.2016 р. взятих у борг грошових коштів (а.с.6, 7).
Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Тобто, у визначений строк та у порядку передбаченого договором позики, відповідач повинен був виконати взяті на себе зобовязання (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до положень ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
На час розгляду справи, в матеріалах справи відсутні докази того, що сума позики відповідачем повністю або частково була повернута позивачу, а отже відповідачем не виконано зобовязань за договором позики, яким в даному випадку є боргова розписка, у визначений строк та порядок, а отже, позивачем доведено суду факт невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики від 25.08.2015 р.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1 та 2 статті 192 ЦК України).
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною 4 статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 р. №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 р. № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта, вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Позивач просить суд про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості у гривневому еквіваленті відносно іноземної валюти зазначеної у договорі позики (розписки) за курсом визначеним НБУ України станом на 02.07.2018 р.
За змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року №679-XIV, облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.
Згідно статті 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року №679-XIV, НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.
Частиною другою статті 46 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року №679-XIV, НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов'язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.
Відповідно до п.30.1 ст. 30 Закону України від 05.04.2001 р. №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь розміру інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.2017 р. по 06.2018 р. в сумі 7399,00 грн. та 1804,63 грн., відповідно, суд дійшов наступного.
Частиною 1 ст.1048ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з приписами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 16.01.2019 р. по справі №464/3790/16-ц.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат в розмірі 7399,00 грн., суд вважає необхідним в цій частині відмовити, оскільки за змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 р. №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, а отже індексації не підлягає.
Позивач просить суд також стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого судового збору за звернення до суду (а.с.18 зворот).
Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Згідно квитанції, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 704 , 80 грн. (а.с.1).
Враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 704,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 28, 77-83, 128, 131, 223, 258, 259, 263, 265, 273, 280, 281, 282, 283, 284, 289, 353, 355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
В задоволенні вимог про стягнення суми інфляційних витрат відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 - суму сплаченого судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто Енергодарським міським судом Запорізької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Запорізького апеляційного суду через Енергодарський міський суд Запорізької області (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р. із змінами), при цьому, строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. М. Бульба