Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 202/5753/15-ц

провадження № 61-17571св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року у складі судді: Бєльченко Л. А., та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири у порядку поділу майна подружжя, зобов'язання відповідача забезпечити збереження його особистих речей, надати йому копію ключа від дверей цієї квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Первісні позовні вимоги мотивовані тим, що з 07 вересня 2002 року по 16 липня 2013 року позивач перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У період перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 05 серпня 2005 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н. М., ними для спільного проживання була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка за домовленістю зареєстрована на ім'я відповідача. Вартість спірної квартири становила 90 900,00 грн, що на той час становило згідно офіційного курсу долара НБУ становило 22 000,00 доларів США. Однак усієї суми грошей у сторін не було, тому вони вимушені були взяти кредит у АТ КБ «ПриватБанк» на суму 19 620,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становило 99 081,00 грн. Кредит сторони погашали разом за рахунок власної заробітної плати.

У липні 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Не зважаючи на припинення шлюбних відносин, позивач продовжував регулярно погашати боргові зобов'язання перед кредитором. Через неприязні стосунки спільне проживання з відповідачем стало неможливим у зв'язку із чим позивач переїхав проживати до батьків.

ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив поділити спільну сумісну власність, що складається із квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на Ѕ частину цієї квартири.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Зустрічний позов мотивований тим, що всього за кредитним договором сплачено 34 505,16 доларів США, з яких ОСОБА_1 сплачено лише 2 228,3 доларів США, тоді коли ОСОБА_2 сплатила 31 543,4 доларів США. Половина цієї суми становить - 15 024,28 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ на час подання позову складає 322 721,54 грн, яку ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 у частині зобов'язання відповідача забезпечити збереження його особистих речей, надати йому копію ключа від дверей цієї квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою залишені без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 38 754,32 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі за кредитні кошти, отримані від АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором, оформленим на ім'я відповідача. Згідно положень статей 60, 70 СК України вказана квартира є спільним майном сторін, частки у якому є рівними. ОСОБА_2 не доведено, що вона самостійно особистими коштами виплачувала кредитні кошти за квартиру, а також те, що сторони під час перебування у шлюбі не вели спільного господарства. При частковому задоволенні зустрічного позову про стягнення коштів, суд виходив із того, що після припинення шлюбних відносин непогашеною залишилася сума кредитних коштів у розмірі - 7 755,00 доларів США і частина кожної зі сторін до погашення складала 3 877,50 доларів США. Після припинення шлюбу ОСОБА_1 сплатив 2 378,3 доларів США кредитних коштів. І кредитних коштів сплатила відповідач. Суд на підставі вимог статті 65 СК України зробив висновок, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума, еквівалентна 1 499,20 доларів США (3 877,50 - 2 378,30), що за курсом НБУ на день розгляду справи становить 38 754, 32 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року у частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 649,2 доларів США або 44 910,85 грн у відповідності офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ станом на 25 січня 2017 року.

При зміні рішення суду першої інстанції апеляційний суд вважав, що при встановленні сплачених після розірвання шлюбу ОСОБА_1 коштів було пораховано двічі квитанцію від 25 липня 2013 року на суму 150 доларів США, а тому сума до стягнення має бути на цю суму збільшена. Стосовно посилань ОСОБА_2 на те, що за час шлюбу вона сплатила більшу частину кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції вказав, що ураховуючи положення статті 70 СК України вони не є підставою для скасування рішення в оскарженій частині.

Аргументи учасників справи

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_1 інших коштів у сумі 13 375,08 доларів США та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути указану суму з відповідача, зазначивши еквівалент стягнутої суми на день ухвалення рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення в частині часткового задоволення зустрічного позову є незаконними. ОСОБА_2 посилається на правові висновки Верховного Суду України № 6-486цс16 та № 6-539цс16, в яких вказано, що набуваючи право спільної сумісної власності на майно придбане за рахунок позичених коштів, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники і що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Судам слід було встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов'язань за договором позики. ОСОБА_2 вказує, що було подано докази, які підтверджують те, що боргове зобов'язання набуте сторонами під час шлюбу та погашалося нею особисто, зокрема, це: виписки з кредитного рахунку; квитанції про сплату кредиту на її ім'я; докази отримання нових зобов'язань на суму 33 000,00 грн, якими був погашений кредит у сумі 3 160,00 доларів США; показання свідків, які підтверджували також і факт припинення шлюбних відносин. Заробітної плати відповідача не було достатньо для погашення мінімального платежу, а сама наявність доходів не є належним доказом оплати боргу.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що з 07 вересня 2002 року по липень 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі кредитного договору від 05 серпня 2005 року АТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_2 кредит у сумі 19 620 доларів США для придбання квартири.

05 серпня 2005 року на ім'я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У частині четвертій статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 зроблено висновок, що «до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Суди встановили, що кошти за укладеними за час шлюбу кредитним договором ОСОБА_2 одержала для купівлі квартири, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після розірвання шлюбу між сторонами залишилися непогашені кредитні кошти у розмірі 7 755,00 доларів США. Також указана обставина не заперечувалася представниками сторін.

Апеляційний суд встановив, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 за період з 25 липня 2013 року по 27 лютого 2014 року особисто сплачено кредитні кошти на загальну суму 2 228,30 доларів США. Решту кредитних коштів після припинення шлюбних відносин сплатила ОСОБА_2

У частині першій статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами те, що погашення кредитних коштів в період шлюбу здійснювалось за особисті кошти, суди зробили правильний висновок про часткове задоволення зустрічного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині без змін.

Оскільки судові рішення в оскарженій частині залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року у незміненій апеляційним судом частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило