Справа № 303/1755/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., КОЖУХ О.А.

при секретарі ЧУЧЦІ Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/1755/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4, про витребування майна та скасування державної реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 грудня 2018 року, повний текст якого складено 21 грудня 2018 року, головуючий суддя Камінський С.Е., -

встановив:

28.03.2017 ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про витребування майна та скасування державної реєстрації мотивуючи таким.

Чинним заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.12.2015 задоволено частково позов ОСОБА_2 до спеціалізованої організації ТОВ «Укрспецторг Групп», МВ ДВС Мукачівського міськрайуправління юстиції, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання прилюдних торгів із реалізації майна та протоколу недійсними та визнання акту держвиконавця незаконним. Цим рішенням визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого майна - квартири АДРЕСА_1, які відбулися 28.11.2013, визнано незаконними та скасовано протокол торгів та акт держвиконавця від 10.12.2013 про проведення торгів.

У зазначеній цивільній справі ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 27.10.2014 позов був забезпечений шляхом арешту вказаної квартири, яка належала ОСОБА_4 Ухвалою цього ж суду від 15.07.2015 заходи забезпечення позову були скасовані, однак, ОСОБА_2 оскаржила ухвалу. Попри це, ще до розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_4 23.07.2015 продав квартиру ОСОБА_3

Оскільки ОСОБА_2 не була стороною правочину щодо продажу квартири, вона як особа, яка вважає, що її речові права були порушені, не має можливості вимагати повернення майна з підстави, передбаченої ст. 216 ч. 1 ЦК України, тобто, в порядку реституції внаслідок визнання правочину недійсним. Така вимога не є належним способом захисту порушеного права. Натомість, належним способом захисту права в такому разі є віндикаційний позов - вимога про витребування майна від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ч. 1 ЦК України. Одночасно ст. 388 ч. 3 ЦК України передбачає, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Речовими правами на чуже майно є право володіння та право користування (ст. 395 ЦК України). Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 ЦК України.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_2 просила витребувати від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, скасувавши її державну реєстрацію за ОСОБА_3

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13.12.2018 у позові відмовлено. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що право витребування майна з чужого незаконного володіння належить власнику цього майна, а позивач ОСОБА_2 не була власником спірної квартири, виступала лише стягувачем коштів і тому не має права витребувати майно.

Позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє адвокат Герасько Л.Ю., оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.

Беручи до уваги, що ухвалою суду в справі щодо визнання недійсними прилюдних торгів, де позивачем була ОСОБА_2, був накладений арешт на спірну квартиру, а квартира була продана ОСОБА_3 в той час, коли ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову була оскаржена ОСОБА_2, то остання як стягувач мала право на виконання рішення суду про стягнення на її користь коштів із попередньої власниці квартири за рахунок коштів, виручених від продажу квартири. Тому ОСОБА_2 мала право звернутися до суду з позовом. ОСОБА_2 мала речові права на цю квартиру, оскільки за її заявою на квартиру накладався арешт, тобто, вона була особою, в інтересах якої було встановлено обтяження щодо спірної квартири.

Суд у рішенні послався на те, що право витребувати квартиру належить тільки власнику, однак, не обґрунтував той факт, що право попереднього власника цієї квартири було обмежено рішенням суду в інтересах позивача.

За обставин, коли ОСОБА_2 не була стороною правочину щодо відчуження квартири і правила реституції не можуть бути застосовані для захисту її порушеного права, належним способом такого захисту є витребування майна від останнього власника.

Позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов - задовольнити.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили, представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Мушак К.М. надіслала до апеляційного суду заяву, якою повідомила про невизнання апеляційної скарги, просить у її задоволенні відмовити, рішення суду залишити без змін, а справу розглянути в її відсутність.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до наступного.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний ризик і розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав; кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, реалізує право на судовий захист; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред'явлення вимог (право на позов), обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час пред'явлення позову, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, 76-82 цього Кодексу в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 і ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 відповідних редакцій ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права.

Під час апеляційного розгляду справи встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами закону щодо права власності та у відповідній частині щодо речових прав на чуже майно і його обтяжень у редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.12.2015 у справі № 303/6606/14-ц, що набрало законної сили 06.01.2016, задоволено частково позов ОСОБА_2 до спеціалізованої організації ТОВ «Укрспецторг Групп», МВ ДВС Мукачівського міськрайуправління юстиції, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання прилюдних торгів із реалізації майна та протоколу недійсними та визнання акту держвиконавця незаконним (а.с. 5-6). Цим рішенням встановлено, що 23.03.2012 Мукачівським міськрайонним судом був виданий виконавчий лист у справі № 2/0707/770/2012 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 125000,00 грн, рішенням визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого майна - квартири АДРЕСА_1, які відбулися 28.11.2013, визнано недійсними протокол проведення прилюдних торгів, визнано незаконним та скасовано акт державного виконавця від 10.12.2013 про те, що прилюдні торги з реалізації арештованого майна відбулися з дотриманням норм законів України. У вимозі про відновлення становища, яке існувало до порушення права, відмовлено за її безпідставністю.

З отриманої апеляційним судом Інформаційної довідки від 26.02.2019 № 157541953 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з інших матеріалів справи випливає, зокрема, що:

на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого 11.12.2013 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Овчинніковою І.В. за реєстровим № 1281, було 11.12.2013 зареєстровано право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1;

ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 27.10.2014 у справі № 303/6606/14-ц був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_4, державна реєстрація цього обтяження була проведена 28.10.2014, обтяження було припинено на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 15.07.2015 у справі № 303/6606/14-ц, державна реєстрація припинення обтяження була проведена 23.07.2015;

станом на 23.07.2015 було зареєстровано припинення й інших обтяжень зазначеного нерухомого майна (арешти майна, заборони його відчуження), що встановлювалися в рамках виконавчих проваджень;

на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2015, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О. за реєстровим № 2374, було 23.07.2015 зареєстровано право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

У силу положень ст. 182 ч.ч. 1, 4 ЦК України, ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 5 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV) у редакції, що була чинною у період з 11.12.2013, ст. 2 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 3 ч. 1 п.п. 1, 2, ч. 2, ст. 4 ч. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 12 ч. 5 Закону № 1952-IV у редакції, що є чинною з 01.01.2016, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, яка здійснюється в порядку, встановленому законом; державна реєстрація прав є обов'язковою; речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до закону, виникають з моменту такої реєстрації; відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому законом; держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було 11.12.2013 зареєстровано за ОСОБА_4, який 23.07.2015 продав квартиру ОСОБА_3 При цьому, на момент продажу квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано припинення всіх обтяжень щодо квартири включно з тим, що встановлювалося ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 27.10.2014 у справі № 303/6606/14-ц. Достовірність офіційних відомостей Державного реєстру прав гарантується державою і презюмується. Державний реєстр прав не містить даних про реєстрацію права власності чи іншого речового права ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Пред'являючи позов та оскаржуючи рішення суду, ОСОБА_2 виходила з наявності в неї речових прав на спірну квартиру (право володіння та право користування, як зазначалося в позовній заяві, речове право внаслідок накладення в її інтересах арешту (застосування обтяження) на квартиру, як це випливає зі змісту апеляційної скарги). Проте, такі твердження безпідставні, а відповідна правова позиція хибна.

Відповідно до ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій) (ч. 1); законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно (ч. 2). Закон № 1952-IV конкретизує перелік речових прав на чуже майно визначаючи такими на додаток до вищевказаних ще право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотеку; право довірчої власності та передбачає можливість встановлення законом інших речових прав (ст. 4 ч. 1 п.п 2, 3 і ст. 4 ч. 1 п. 2 відповідних редакцій Закону). В силу своєї правової природи та конкретних умов, визначених законом чи договором, речовим правом на чуже майно може виступати застава (ст.ст. 572, 575, 584, 586, 587 ЦК України, ст.ст. 1, 9, 12 Закону України «Про заставу»). Наведений перелік речових прав на чуже майно не є вичерпним.

У справі немає доказів наявності у ОСОБА_2 права володіння чи права користування квартирою АДРЕСА_1 (відповідного речового права).

Що стосується посилання позивача на арешт квартири, що накладався в його інтересах судом у справі № 303/6606/14-ц, то такий арешт не є речовим правом на чуже майно і не породжує правових наслідків, які випливають із речового права.

За змістом положень ст.ст. 151, 152 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, ст.ст. 149, 150 цього Кодексу в редакції, чинній з 15.12.2017, арешт майна або грошових коштів, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, є заходом забезпечення позову, який може бути застосований судом за наявності для того відповідних підстав, якщо невжиття такого заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Виконання судового рішення про забезпечення позову у вигляді арешту майна здійснюється в порядку, передбаченому законодавством про виконавче провадження.

Закон № 1952-IV у відповідних редакціях визначає обтяження як заборону розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлену законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або таку, що виникла на підставі договору (ст. 2 ч. 1 і ст. 2 ч. 1 п. 5). Заборона відчуження та арешт нерухомого майна підлягають державній реєстрації як і інші обтяження (ст. 4 ч. 1 п. 4 відповідних редакцій Закону № 1952-IV).

Отже, арешт нерухомого майна, застосований судом у якості забезпечення позову, є відповідним обтяженням, забороною щодо обороту майна, покликаним уможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову. Таке обтяження не породжує у стягувача (позивача) безпосереднього права на арештоване майно, а забезпечує можливість реалізації ним свого права на судовий захист, зокрема, на реальне задоволення майнових вимог, у тому числі й за рахунок можливого продажу арештованого майна.

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_2 правових підстав для пред'явлення до ОСОБА_3 віндикаційного позову щодо квартири АДРЕСА_1 і відсутність у неї права відповідної вимоги правильний по суті. Для застосування положень ст. 388 ч. 1 ЦК України на задоволення позову суд першої підстав не мав, до того ж, позивач власне і не навів конкретної правової підстави, передбаченої пунктами 1, 2 чи 3 частини 1 статті 388 ЦК України, яка, на його думку, слугує підставою для задоволення позову, тож не навів ані правової підстави для задоволення своїх вимог, ані відповідного обґрунтування. Нерухоме майно, про яке йдеться, не було загублене ОСОБА_2 як його власником або володільцем, не було викрадене у неї та не вибуло з її володіння як власника або володільця не з її волі іншим шляхом. Для застосування положень частини 3 статті 388 ЦК України, як на це вказується в позовній заяві, теж з огляду на викладене не було жодних підстав, крім того, у справі йшлося про купівлю-продаж квартири, а не про безвідплатне її набуття відповідачем. Відтак, суд не мав жодних правових підстав для позбавлення відповідача права власності на нерухоме майно та витребування цього майна на користь позивача. Вимога про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 є похідною від вимоги про витребування майна і з відмовою в основній вимозі належить відмовити і в залежній від неї похідній вимозі.

Водночас ОСОБА_2, за наявності для того підстав, не позбавлена права діяти на захист своїх законних цивільних прав та інтересів іншими передбаченими законом способами в контексті здійснення права на реальне виконання відповідного рішення суду, вимоги такого виконання, обставин і наслідків виконання чи невиконання такого рішення, розрахунку за стягнутим боргом, способів такого розрахунку тощо.

Інформаційна довідка від 26.02.2019 № 157541953 містить також дані про те, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О. за реєстровим № 3233, було 20.12.2017 зареєстровано право власності ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1. Після цього дані про зміни власника квартини в довідці не зафіксовані. Тобто, на час вирішення справи судом першої інстанції власником спірної квартири був не ОСОБА_3, а ОСОБА_10

Діючи у цивільному процесі та реалізуючи право на судовий захист вільно, на свій розсуд, позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Герасько Л.Ю. не заявляли клопотань про заміну відповідача в справі чи про залучення співвідповідача, тоді як за приписами ст. 33 ч. 1 і ст. 51 ч.ч. 1-3 відповідних редакцій ЦПК України такі процесуальні рішення могли бути прийняті судом лише за клопотанням сторони позивача. Позивач підтримував позов тільки до ОСОБА_3, а заявою від 10.12.2018 адвокат Герасько Л.Ю. просила суд розглянути справу у відсутність як позивача, так і представника, вказала, що позовні вимоги підтримуються повністю (а.с. 208).

Зважаючи на такий рух справи, суд міг вирішувати і вирішив її лише щодо відповідача ОСОБА_3 Беручи до уваги принцип диспозитивності судового процесу, відмова в позові, пред'явленому до ОСОБА_3, не призвела до неправильного вирішення справи, оскільки з урахуванням встановленого в справі та дій сторони позивача в процесі, з тих підстав, із яких позов був пред'явлений, та щодо визначеного позивачем предмету і відповідача він не міг бути задоволений. Відмова в позові не порушує прав ані ОСОБА_3, ані ОСОБА_10

Виходячи з наведеного та перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах вимог і підстав позову, заявлених у суді першої інстанції, та в межах доводів і вимог апеляції (ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України), скаргу, яка правильності по суті, законності та справедливості рішення суду першої інстанції не спростовує, слід на підставі ст. 375 ЦПК України залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, але протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду.

Судді