Постанова

Іменем України

28 лютого 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4284/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

в складі судді Величко Т.О.

від 19 листопада 2018 року

по справі №759/5987/178 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства «Інфоресурс»

про стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що Державним підприємством «Інфоресурс» (далі - ДП «Інфоресурс», Підприємство) нараховано, але не виплачено їй заробітну плату, звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 13 157,61 грн та 1 045,09 грн компенсації втрати частини заробітної плати через її не виплату.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції не з'ясовано обставини, на які посилався відповідач, зокрема обставин отримання провідним бухгалтером неправильного підсумку при складанні сум заробітку, а саме 11 706,34 грн замість 7 887,48 грн.

Суд першої інстанції, безпідставно погодившись із доводами відповідача про те, що позивачу не було нараховано та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення, не взяв до уваги, що на підтвердження виплати матеріальної допомоги в матеріалах справи містяться докази на спростування вказаних доводів відповідача, а саме: платіжна відомість на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та відпускних за серпень-вересень 2017 року; Положення про оплату праці та матеріальне стимулювання працівників Підприємства; розрахунок розміру отриманих відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення, лист Міністерства соціальної політики від 21.07.2015.

Вказувала, що підставою нарахування матеріальної допомоги також свідчить написання заяви про нарахування матеріальної допомоги разом із заявою про надання щорічної основної відпустки від 03.08.2017. Відсутність даної заяви у відповідача вказує лише на недобросовісність останнього.

Суд, дійшов помилкового висновку, що Головним управлінням держпраці у Київській області Державної служби України з питань праці (далі - Управління) не виявлено жодних порушень щодо невиплати заробітної плати.

Судом не взято до уваги, що під час перевірки виявлено два порушення з боку відповідача: порушення ч. 3 ст. 115 КЗпП України, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та порушення ч. 1 ст. 128 КзпП України (загальний розмір відрахувань перевищує 20% при кожній виплаті заробітної плати).

Судом також не взято до уваги, що Управлінням під час перевірки вказано лише про наявність наказу про відрахування сум із заробітної плати, а не встановлено законність наказу про відрахування із заробітної плати.

Судом неправильно застосовано норми матеріального права і встановлено законність відрахувань із заробітної плати, які були здійснені з порушенням ст. 127, ч. 1 ст. 128 КЗпП України.

Крім цього, вказувала на те, що судом порушено норми процесуального права та безпідставно стягнуто з неї судові витрати. Зазначала, що вона є інвалідом ІІ групи, а тому на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

За наведених обставин просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2018 та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Вказував, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України, зокрема на підставі наказу власника або уповноваженого ним органу.

Зазначав, що надані позивачкою: платіжна відомість на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та відпускних за серпень-вересень 2017 року, Положення про оплату праці та матеріальне стимулювання працівників ДП «Інфоресурс», розрахунок розміру отриманих відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення, лист Міністерства соціальної політики від 21.07.2015, не є належними доказами, які підтверджують нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. Вказав на неправдиве посилання позивачки на те, що одночасно із заявою від 03.08.2017 вона писала заяву на отримання щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення. Крім того, платіжна відомість, на яку посилається позивач не містить відомостей, що до суми включено кошти на матеріальну допомогу.

Під час перевірки виконання обов'язків Підприємства з оплати праці Управлінням виявлено лише одне порушення, передбачене ч. 1 ст. 128 КЗпП України.

За наведених обставин просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 17.12.2012 працює на посаді заступника головного бухгалтера-начальника бухгалтерсько-економічного відділу ДП «Інфоресурс» (а.с. 8-10).

Звертаючись до суду з позовом позивачка вказувала на те, що після перегляду та підрахунку перерахованої на її картковий рахунок відповідачем заробітної плати за серпень-жовтень 2017 року вона виявила порушення законодавства про працю. Зокрема, вказувала, що 04.08.2017 на свій картковий рахунок вона отримала відпускні та матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 31 270,18 грн, з яких 18 112,57 грн - відпускні; 13 157,61 грн - матеріальна допомога на оздоровлення. Вважала, що вказані розміри відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення відповідають методиці розрахунку, визначеного Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

При цьому, позивачка також зазначила, що за серпень 2017 року вона повинна була отримати заробітну плату у розмірі 27 266,74 грн, з яких виплачено лише 18 112,57 грн.

Щодо невиплати заробітної плати у вересні 2017 року позивачка зазначала, що їй повинно було бути виплачено Підприємством 783,05 грн заробітної плати, однак не виплачено взагалі.

Також, зазначала, що з урахуванням усіх податків, вона повинна була отримати в жовтні 2017 року заробітну плату у розмірі 10 489,27 грн, а отримала лише 7 268,88 грн, тобто невиплаченою залишилася заробітна плата у розмірі 3 220,39 грн.

За приписами статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп'ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.

Аналіз вищевказаних положень приводить до висновку, що законною підставою для здійснення відрахувань із заробітної плати є утворення заборгованості виключно внаслідок лічильної помилки на підставі відповідного наказу товариства.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку зі встановленням факту допущення провідним бухгалтером помилки при нарахуванні відпускних заступнику головного бухгалтера бухгалтерсько-економічного відділу ОСОБА_1, внаслідок якої 04.08.2017 останній зайво була виплачена грошова сума (відпускні) за серпень-вересень 2017 року у розмірі 13 157,61 грн ДП «Інфоресурс» 16.08.2017 видано наказ №101 «Про відрахування із заробітної плати».

Згідно даного наказу бухгалтерсько-економічний відділ (ОСОБА_2.), починаючи з серпня 2017 року зобов'язано здійснити у встановленому законом порядку відрахування із заробітної плати заступника головного бухгалтера бухгалтерсько-економічного відділу ОСОБА_1 зайво виплачено їй грошової суми у розмірі 13 157,61 грн (а.с. 50).

За наведених обставин судом вірно встановлено, що позивачем не отримано нараховану заробітну плату у повному обсязі, у зв'язку з тим, що на підставі наказу Підприємства відбулося здійснення відрахувань із заробітної плати ОСОБА_1 зайво виплачених грошових коштів.

З матеріалів справи також вбачається, що 29 листопада 2017 року Головним управлінням держпраці у Київській області Державної служби України з питань праці було розпочато інспекційне відвідування ДП «Інфоресурс» з метою перевірки дотримання Підприємством законодавства про працю у трудових відносинах з ОСОБА_1 За результатами інспекційного відвідування складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 05.01.2018 №26-750/02.

Підчас перевірки Підприємства Управлінням було виявлено порушення законодавства. Зокрема, в акті зазначено: «У порушення вимог частини 1 статті 128 КЗпП України загальний розмір усіх відрахувань перевищує двадцять процентів при кожній виплаті заробітної плати. А саме, відповідно до наказу №101від 16.08.2017, починаючи з серпня 2017 року, здійснювалося відрахування із заробітної плати заступника головного бухгалтера бухгалтерсько-економічного відділу ОСОБА_1. зайво виплаченоїїй грошової суми внаслідок лічильної помилки. За даними розрахункових листків за вересень 2017 року ОСОБА_1 було нараховано 972,73 грн, до видачі - 783,05 грн, всього виплачено 0,00 грн; за жовтень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 13030,15 грн, до видачі 10 489,27 грн, всього виплачено 7 268,88 грн. Тобто у вересні здійснено відрахувань 783,05 грн, замість 156,61 грн, у жовтні 3 220,39 грн, замість 2 097,85 грн.

Таким чином, перевіркою встановлено, що загальний розмір усіх відрахувань перевищує двадцять процентів при кожній виплаті заробітної плати.

Отже, Головним управлінням держпраці у Київській області Державної служби України з питань праці під час проведення перевірки було встановлено, що ДП «Інфоресурс» ОСОБА_1 було дійсно виплачено зайву суму коштів внаслідок лічильної (рахункової) помилки.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відрахування із заробітної плати здійснювалася у більшому розмірі ніж встановлено законом.

Доводи позивачки, що під час здійснення інспекційного відвідування ДП «Інфоресурс» Управлінням виявлено порушення ч. 3 ст. 115 КЗпП України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» не є підставою для скасування судового рішення.

Як вбачається з листа Управління з питань праці Головного управління держпраці у Київській області від 12.12.2017 №4/4.4-Р-5446-5873 головним державним інспектором Головного управління держпраці у Київській області, відповідно до направлення від 24.11.2017 №2485, оформленого на підставі наказу від 24.11.2017 №2899, у період з 29.11.2017 по 06.12.2017 здійснено інспекційне відвідування у ДП «Інфоресурс» з метою встановлення факту порушення трудового законодавства (а.с. 94-95). Під час проведення інспекційного відвідування виявлені порушення ч. 3 ст. 115 КЗпП України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

За результатами перевірки складено Акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 06.12.2017 №26-271/1297, припис про усунення виявлених порушень у термін до 06 січня 2018 року та протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до п. 8 ст. 265 КЗпП України Головним управлінням держпраці у Київській області на ДП «Інфоресурс» буде накладено фінансові санкції.

У даному листі також зазначено, що Управління Держпраці не наділено функціями підміняти працівників підприємства при проведенні розрахунків чи перерахунків розміру належних працівникові від підприємства виплат.

Отже, наведені обставини свідчать, що перевірка вимог трудового законодавства з боку відповідача була проведена у період з 29.11.2017 по 06.12.2017, тобто після здійснення відрахувань із заробітної плати позивачки.

Разом з цим, здійснення відповідачем відрахувань у більшому розмірі, ніж передбачено статтею 128 КЗпП України, не може свідчити про незаконність наказу від 16.08.0217 №101 про здійснення відрахувань із заробітної плати ОСОБА_1, оскільки остання даний наказ не оскаржувала. Зокрема, не заявляла позовних вимог про визнання наказу недійсним, а також позовних вимог щодо визнання дій відповідача неправомірними з видачі наказу про відрахування коштів із заробітної плати.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що матеріальна допомога на оздоровлення була нарахована та виплачена.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що на підтвердження нарахування та отримання матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 13 157,61 грн позивачка посилається на платіжне доручення від 04.08.2017 №1406, платіжну відомість, яка є додатком до платіжного доручення, однак згідно даного платіжного доручення виплати матеріальної допомоги були здійснені трьом іншим працівникам.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, виплата трьом іншим працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення підтверджується розрахунковою відомістю за серпень 2017 року, в якій у графі «матеріальна допомога» напроти прізвища позивачки відсутня будь-яка сума.

Отже, наведені обставини свідчать, що в серпні 2017 року ОСОБА_1 не була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що підставою нарахування матеріальної допомоги свідчить заява від 03.08.2017 про виплату матеріальної допомоги, яка, як зазначає позивачка, подавалася одночасно із заявою про надання щорічної основної відпустки, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки на підтвердження вказаних обставин позивачка не надала належних доказів.

Більш того, у відповідності до вимог трудового законодавства підставою нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення є відповідний наказ керівника підприємства.

Матеріали справи не містять доказів, що ДП «Інфоресурс» видавався наказ про нарахування ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення.

Крім цього, слід зазначити, що згідно листа Міністерства соціальної політики України від 21.07.2015 №409/13116-15 у випадку поділу щорічної відпустки на частини допомога для оздоровлення може виплачуватися працівникові один раз при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки за заявою працівника.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того чи подавала ОСОБА_1 заяву про надання їй частини чи повної щорічної основної відпустки з одночасним написанням заяви про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.

Також, не заслуговують на увагу колегії суддів і посилання в апеляційній скарзі на те, що Положення про оплату праці та матеріальне стимулювання працівників ДП «Інфоресурс», розрахунок розміру отриманих відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення, лист Міністерства соціальної політики від 21.07.2015 свідчать про нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки Положення про оплату праці та лист Міністерства соціальної політики лише встановляють порядок нарахування матеріальної допомоги, а не факт її нарахування.

З огляду на викладене, наданий позивачкою розрахунок розміру отриманих відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення теж не свідчить про нарахування матеріальної допомоги.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалися на підставі наказу, виданого згідно статті 127 КЗпП України, тобто у відповідності до вимог закону, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати.

Оскільки позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати через її невиплату є похідними від вимог про стягнення заробітної плати, в задоволенні яких судом першої інстанції правомірно відмовлено, то колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати через її невиплату.

Аргументи наведені в апеляційній скарзі висновок суду першої інстанції не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновком суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для стягнення з позивача судового збору, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Так, положеннями статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено пільги щодо сплати судового збору певній категорії громадян, зокрема згідно пункту 9 частини 1 даної статті від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно посвідчення Серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи (а.с. 147).

Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору.

За приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак, ухвалюючи рішення та вирішуючи питання про стягнення судового збору з відповідача, суд першої інстанції наведених вище обставин не з'ясував та положень закону не врахував.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення судового збору ухвалено судом з порушенням норм процесуального права, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

За обставин, коли позивачка звільнена вді сплати судового збору у відповідності до вимог закону, а в задоволенні позову відмовлено, то судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року в частині розподілу судових витрат - скасувати.

Судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп. компенсувати за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай