ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3802/19 Справа № 216/6094/18 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/6094/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «МЕГАБАНК»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2018 року, яка постановлена суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» (надалі - ПАТ «МЕГАБАНК») про відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 22 березня 2013 року між ПАТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №3-03/2013-МК-UАН-3, яким було забезпечено виконання зобов'язань ТОВ «ТД «ДНЕСТР» перед ПАТ «МЕГАБАНК» за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій №ГД-3-03/2013 від 22 березня 2013 року та Кредитного договору №3-03/2013-МК-UАН від 22 березня 2013 року, та за умовами якого ОСОБА_1 передав ПАТ «МЕГАБАНК» в іпотеку нежитлову будівлю АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ПАТ «МЕГАБАНК», в порушення вимог Розділу 5 Іпотечного договору №3-03/2013-МК-UАН-3 від 22 березня 2013 року та статті 38 Закону України «Про іпотеку», здійснив відчуження предмету іпотеки ПП «АЛЬТОНА» на підставі Договору купівлі-продажу від 29.10.2015 року за домовленістю сторін за 795 616,00 грн., тобто за ціною нижчою за звичайну (ринкову), позивач просив суд: стягнути з ПАТ «МЕГАБАНК» на його користь майнові збитки у розмірі 6 697 070,00 грн., які складаються з реальних збитків - 5 227 070,00 грн. та упущеної вигоди - 1 470 000,00 грн., завданих у зв'язку із продажем нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; моральну шкоду у розмірі 110 000,00 грн. та понесені судові витрати.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2018 року позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «МЕГАБАНК» про відшкодування збитків та моральної шкоди направлена за підсудністю до Київського районного суду м.Харкова.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу для вирішення питання про відкриття провадження у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неврахування того, що позов подано до суду за місцем знаходження нерухомого майна, відчуженням якого було завдано збитків позивачу, а тому цей позов має розглядатися судом за правилами виключної підсудності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач АТ «МЕГАБАНК» зазначає, що оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального права, а тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена в п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про передачу матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «МЕГАБАНК» про відшкодування збитків та моральної шкоди за підсудністю на розгляд до Київського районного суду міста Харкова, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності з вимогами ч.2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням юридичної особи Акціонерного товариства «МЕГАБАНК» є: 61002, Харківська область, місто Харків, вулиця Алчевських, будинок 30, у зв'язку з чим, спір підлягаєрозгляду за територіальною підсудністю Київським районним судом міста Харкова.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються.

Справа, передана з одного суду до іншого в порядку встановленому ст. 31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

За загальним правилом підсудності, відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням, згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є стягнення збитків, завданих порушенням умов Іпотечного договору №3-03/2013-МК-UАН-3 від 22 березня 2013 року, у зв'язку з чим до цих вимог поширюються правила загальної підсудності.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов подано до суду за місцем знаходження нерухомого майна, тобто за правилами виключної підсудності, колегією суддів відхиляються з огляду на наступні обставини.

Встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «МЕГАБАНК» про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих продажем предмету іпотеки -нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, за ціною нижчою за звичайну (ринкову), тобто з порушенням вимог Розділу 5 Іпотечного договору №3-03/2013-МК-UАН-3 від 22 березня 2013 року та статті 38 Закону України «Про іпотеку».

У пунктах 1, 2 та 36 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання визначення юрисдикції та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України визначено, що позови, які виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або його основної частини.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За наведеного, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов'язків, що пов'язані із нерухомим майном.

При цьому, виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» надав судам роз'яснення, де зазначив, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна, до якого, згідно ст. 181 ЦК України, належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов'язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об'єктом якого є нерухоме майно тощо.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_1 не заявлено жодних позовних вимог щодо нерухомого майна - нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, або ж щодо визнання недійними чи розірвання договорів, предметом яких є таке майно, тобто позов не стосується нерухомого майна, то, відповідно до ч.1 ст. 30 ЦПК України, на зазначені вимоги не розповсюджується виключна підсудність.

Таким чином, згідно наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів не вбачає порушень норм діючого процесуального законодавства України при передачі справи за підсудністю до Київського районного суду міста Харкова.

Керуючись ст. ст. 374, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 01 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: