Дата документу 26.02.2019 Справа № 321/594/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 321/594/18 Провадження №22-ц/807/878/19
Головуючий в 1-й інстанції - Кравченко Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2018 року, ухвалене в смт. Михайлівка у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Бурчак» про розірвання договору оренди землі,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Бурчак» про розірвання договору оренди землі, згідно доповнення до позовної заяви, також просила визнати недійсною додаткової угоди до договору оренди землі. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що вона є власником земельної ділянки розміром 3,7031 га., яка розташована на території Бурчацької сільської ради Запорізької області, кадастровий номер - НОМЕР_1, право власності на яку підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом НОМЕР_2, виданим 02 серпня 2017 року. Спадщину вона прийняла від свого чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. За життя ОСОБА_6 12 березня 2007 року уклав з ТОВ «Агрофірма «Бурчак» договір оренди вказаної земельної ділянки, строк оренди складає 20 років. 25 серпня 2017 року позивача ввели в оману працівники ТОВ «Агрофірма «Бурчак» в результаті чого вона, як новий власник земельної ділянки, підписала додаткову угоду до договору оренди землі від 12 березня 2007 року, якою було змінено прізвище, ім'я та по батькові орендодавця на нового власника. Зрозумівши, що орендар непорядно відноситься до неї як орендодавця, позивач неодноразово зверталася до відповідача із заявою про розірвання договору, але їй було відмовлено. Враховуючи викладене, позивач просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки від 12 березня 2007 року у зв'язку зі зміною власника земельної ділянки, що передбачено п. 40 вказаного договору, а також визнати недійним додаткову угоду від 25 серпня 2017 року, на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України, через відсутність у неї волевиявлення на її укладення.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2018 року взадоволенні позову ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Бурчак» про розірвання договору оренди землі та визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що укладання додаткової угоди до договору оренди землі від 25.08.2017 року суперечить вимогам ст.203 ЦК України, оскільки вчинений під впливом обману. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі доказів, поданих сторонами, не належним чином оцінив їх, і дійшов не правильного висновку про те, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до позивача після смерті її чоловіка не є підставою визначеною пунктом 40 спірного договору, для його розірвання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 березня 2007 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Агрофірма «Бурчак» був укладений договір оренди земельної ділянки кадастровий номер - НОМЕР_1, на строк 20 років (а.с. 14-20). Пунктом 40 вказаного договору, передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 22 серпня 2017 року, власником земельної ділянки кадастровий номер - НОМЕР_1, стала спадкоємиця померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_5

25 серпня 2017 року між ОСОБА_5 як власницею земельної ділянки і орендарем ТОВ «Агрофірма «Бурчак» було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 12 березня 2007 року, якою було змінено прізвище, ім'я та по батькові орендодавця - ОСОБА_6, на прізвище, ім'я та по батькові нового власника - ОСОБА_5 (а.с. 28). Вказані зміни були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 червня 2018 року (а.с. 29).

Суд першої інстанції розглянувши справу дійшов висновку, що належних доказів на підтвердження не підписання ОСОБА_5 додаткової угоди від 25 серпня 2017 року або підписання її під впливом помилки чи під впливом обману позивачем надано не було. Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що починаючи з 25 серпня 2017 року орендодавцем спірної земельної ділянки являється ОСОБА_5, тому її посилання на п. 40 договору оренду як на підставу для його розірвання є неприйнятними, оскільки в попередню редакцію договору на виконання п. 40 були внесені відповідні зміни, а з 25 серпня 2017 року по теперішній час власником земельної ділянки і відповідно орендарем є ОСОБА_5 тобто, власник земельної ділянки не змінювався. В зв'язку з наведеним, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У разі невідповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, такий правочин, згідно з вимогами ч.1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, є недійсним.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, доказів на підтвердження не підписання ОСОБА_5 додаткової угоди від 25 серпня 2017 року або підписання її під впливом помилки чи під впливом обману позивачем надано не було.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 14 вказаного Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі та підлягає державній реєстрації.

Пункт 40 договору оренди землі від 12 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 і ТОВ «Агрофірма «Бурчак» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Після смерті орендодавця ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 і прийняття спадщини його спадкоємицею ОСОБА_5, 25 серпня 2017 року з останньою, як власницею земельної ділянки було укладено додаткову угоду № 1, згідно з умовами якої в договорі оренди були змінені данні орендодавця. Таким чином, починаючи саме з 25 серпня 2017 року орендодавцем спірної земельної ділянки являється ОСОБА_5

За правилами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках встановлених договором або законом.

Починаючи з 25 серпня 2017 року орендодавцем спірної земельної ділянки являється ОСОБА_5, тому її посилання на п. 40 договору оренду як на підставу для його розірвання є необґрунтованими, оскільки з часу внесення змін до договору оренди, власник земельної ділянки не змінювався.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі були предметом дослідження й оцінки судом попередньої інстанції по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков