Справа № 464/2702/18
пр.№ 2/464/37/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.02.2019 Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1,

секретар судового засідання Довгун Л.А.

за участі:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 про скасування наказу та поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу №86-к Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1, винесеного 11.04.2018 про звільнення з посади водія автобуса та про поновлення на роботі. Мотивує позов тим, що його незаконно звільнено з посади водія автобуса на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, у звязку з виявленням невідповідності працівника займаній посаді за станом здоровя. Зазначає, що причиною звільнення вказане те, що за даними медичного огляду 29.03.2018 стан здоровя позивача не відповідає займаній посаді. При цьому, відповідач посилається на лист №3 від 02.04.2018 клініки ТОВ Клініка імені ОСОБА_5В.. Вважає, що отримана інформація не відповідає дійсності, оскільки позивач обстеження у згаданій клініці не проходив, а терапевтом був скерований для огляду в іншу клініку для обстеження вузькими спеціалістами, зокрема урологом, пульмонологом, кардіологом. Тому позивач 02.04.2018 пройшов повний медичний огляд у Львівській обласній госпрозрахунковій поліклініці. 11.04.2018 позивача викликав директор ЛК АТП №1 і повідомив про звільнення з посади водія, яке вважає без законної підстави. Просить скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді водія автобуса, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. На підтвердження вимог посилається на медичну довідку про можливість займати посаду водія, видану державною медичною установою, інші документи, що долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 11.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання. Відповідачу встановлено строк для надання відзиву на позов.

Відповідач 19.07.2018 надіслав відзив на позов, з якого вбачається, що позов не визнають, оскільки 20.02.2018 позивач звернувся до адміністрації ЛК АТП №1 та первинної профспілкової організації з проханням надати йому матеріальну допомогу для придбання слухового апарату, який необхідний у звязку із частковою втратою слуху. Після надання позивачу матеріальної допомоги адміністрація звернулась до ТОВ «Клініка ім.Гальченко В.В.» з приводу надання позивачу медичної довідки про придатність ОСОБА_2 до керування транспортним засобом. В клініці повідомили, що позивач у 2017 році медичний огляд не проходив, довідка щодо придатності до керування транспортним засобом не видавалась. Тому 27.03.2018 директор ЛК АТП №1 видав наказ про відсторонення ОСОБА_2 від роботи та проведення службового розслідування, а також направлено позивача у медичний центр ТОВ «Клініка ім.Гальченко В.В.» для проходження позачергового медичного огляду щодо придатності до керування транспортним засобом категорії «Д» у строк до 06.04.2018. 28 березня 2018 року ТОВ «Клініка ім.Гальченко В.В.» надала відповідь, що водій ОСОБА_2 періодичний огляд водіїв не проходив у 2017 році, жодного документу цей медичний заклад позивачу не видавав, а після проходження медогляду у березні 2018 року позивачу медична довідка форми 083/о не видана за станом здоровя, відповідно ОСОБА_2 не може здійснювати трудову діяльність за професією водія. Вважають, що позивач надав підприємству та використовував фіктивні медичні довідки про стан свого здоровя, надав ксерокопію медичної довідки, виданої Львівської обласною госпрозрахунковою поліклінікою 02.04.2018, без предявлення оригіналу. Крім того, враховуючи наявність підстав для звільнення ОСОБА_2 виборний орган первинної профспілкової організації 11.04.2018 надав згоду на його звільнення. Вважають звільнення позивача законним, оскільки водії допускаються до роботи за умови відсутності протипоказань за станом здоровя за результатами медичного огляду.

16.08.2018 позивач подав заяву про уточнення позовних умов, в якій визначив розмір розрахунку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач, будучи допитаним в якості свідка, позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково звернув увагу суду, що 09.12.2016 був прийнятий на роботу на посаду водія, з 28.03.2018 відсторонений від роботи водія терміном на 10 календарних днів без збереження заробітної плати і 11.04.2018 незаконно звільнений. Вказав, що його звільнення відбулось через його активну громадянську позицію як учасника бойових дій на східному фронті, постійні скарги та протести в сторону керівництва ЛКП АТП № 1 щодо кабальних умов праці, безпідставні стягнення з водіїв перевитрат пального. Зазначає про невідповідність вимогам закону протоколу профспілкового органу, оскільки його не повідомлено і не запрошено на засідання профкому. Крім того, під час звільнення йому не пропонували іншу посаду, що підходила б йому за станом здоровя. Позивач вважає наказ таким, що порушує його трудові права, просить визнати наказ про своє звільнення незаконним, скасувати його, поновити на посаді та стягнути середньомісячний заробіток.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Обґрунтовує вимоги недотриманням роботодавцем вимог нормативних актів під час проведення звільнення, зокрема відсутність згоди профспілкового органу на звільнення ОСОБА_2, відсутність пропозицій на переведення позивача на іншу роботу.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив позов з підстав, викладених у відзиві. Повідомив, що позивач звільнений законно, з врахуванням неможливості позивачем здійснювати трудову діяльність за професією водія за станом здоровя. Наголошує, що надані позивачем довідки про проходження медичних оглядів в 2016 та 2017 роках не відповідають дійсності. Крім того, профспілка надала згоду на звільнення позивача. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки з боку відповідача виконані всі вимоги трудового законодавства.

Заслухавши позиції учасників справи, повно і всебічно дослідивши всі обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Між сторонами справи склалися трудові правовідносини, регулювання яких здійснюється Кодексом законів про працю України (надалі КЗпП України) та іншими нормативними та локальними актами.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 10.12.2016 працював на посаді водія автобуса в Львівському комунальному автотранспортному підприємстві № 1 (а.с.4).

Зясовано, що підприємство звернулось з листами вих. № 284/02 від 27.03.2018 та вих. № 295/02 від 29.03.2018 до ТОВ Клініка ім. Гальченко В. В. про надання інформації щодо проходження ОСОБА_2 періодичних медичних оглядів 03.11.2016 та 16.11.2017 та щодо виданих клінікою за результатами таких оглядів довідок (а. с. 54 -55). До моменту отримання відповідей, підприємством прийнято рішення відсторонити ОСОБА_2 від роботи, направити його для проходження позачергового медичного огляду щодо придатності до керування транспортним засобом (а. с. 11), провести службове розслідування щодо отриманих раніше позивачем медичних довідок.

З листів вих. № 2 від 28.03.2018 та вих. № 3/1 від 02.04.2018 вбачається, що ТОВ «Клініка ім. Гальченко В. В.» медичних оглядів ОСОБА_2 не проводило, жодної довідки не видавало (а. с. 56, 58).

За результатами проведеного позачергового медичного огляду ОСОБА_2, клініка надала лист вих. № 3 від 02.04.2018 про те, що довідка форми 083/о ОСОБА_2 не видана, відтак останній не може здійснювати трудову діяльність за професією водія (а. с. 57).

З акту службового розслідування вбачається, що ОСОБА_2 необхідно звільнити з посади водія, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України внаслідок його невідповідності виконуваній роботі за станом здоровя, що перешкоджає продовженню даної роботи (а. с. 48).

З наказу № 86-к від 11.04.2018 вбачається, що позивач звільнений з роботи у звязку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок стану здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи. Підставою звільнення відповідно до наказу є акт службового розслідування від 05.04.2018 та протокол засідання профкому від 11.04.2018 (а. с. 8).

Встановлено, що в день видання наказу на звільнення, позивач ОСОБА_2 надав відповідачу медичну довідку серії ЯЯХ № 104628 від 02.04.2018 Львівської обласної госпрозрахункової поліклініки, в якій зазначено про можливість керування транспортними засобами категорії Д, Д1, тобто відсутність перешкод для зайняття посади водія (а. с. 14).

Конституція України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43).

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обовязків вимагає доступу до державної таємниці. Відповідно до ч. 2 вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 1 ст. 43 КЗпП України чітко прописано, що розірвання трудового договору за п. 2 ст. 40 КЗпП України може бути лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є представник. На підтвердження дотримання під час звільнення вказаної норми, до матеріалів справи відповідачем долучено протокол засідання профкому від 11.04.2018, яким підприємству надано згоду на звільнення ОСОБА_2 Суд не бере до уваги доводи позивача щодо невідповідності протоколу вимогам закону, оскільки останній за своєю формою та змістом складений без будь-яких порушень.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 15.12.2010 по справі № 6-20213св0, у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Законодавство про працю хоча і встановлює тягар доведення вини лише стосовно матеріальної відповідальності, однак принцип доведеності вини працівника, зокрема при розгляді спорів про поновлення його на роботі, покладається на власника. Власник має довести наявність у діях працівника конкретних порушень чи невідповідностей, довести вину працівника у цих порушеннях.

Зазначене узгоджується вимогами ст. 4 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, звязаних зі здібностями або поведінкою працівника.

Як вбачається з ст.7 Міжнародної Конвенції №158, трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не нададуть можливість захищатися в звязку з висунутими проти нього обвинуваченнями. Стаття 9 зазначеної Конвенції покладає на підприємця тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

Як розяснено в п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 01.11.1992, при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України: суд може визнати правильним припинення трудового договору лише в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обовязків чи їх виконання протипоказано за станом здоровя або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Враховуючи те, що позивач працював на посаді водія, до правовідносин, що виникли слід застосовувати спеціальний нормативний акт, а саме Наказ МОЗ України 31.01.2013 № 65/80 Про затвердження Положення про медичний огляд кандидатів у водії та водіїв транспортних засобів (надалі по тексту рішення Положення). Саме дотримання вказаного нормативного акту є основою для застосування п. 2. ст. 40 КЗпП України.

Згідно п. 4.1 цього Положення позачерговий медичний огляд водія транспортного засобу проводиться за направленням власника підприємства, установи, організації на підставі медичних даних про стале погіршення стану здоровя чи виявлення ознак захворювання або вади, включених до наказу № 299 від 24.12.1999 року "Про затвердження Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами" (надалі по тексту рішення Перелік).

В п. 9 даного Переліку визначено, що до керування транспортними засобами категорії D не допускаються особи в яких наявне сприйняття розмовного мовлення на одне або обидва вуха на відстані менше 3 м, шепітного мовлення на відстані 1 м (при повній глухоті на одне вухо та прийнятті розмовного мовлення іншим вухом на відстані, не меншій 3 м, або сприйнятті розмовного мовлення кожним вухом на відстані, не меншій 2 м питання вирішується індивідуально).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувшись до відповідача з заявою про надання матеріальної допомоги одночасно надав підтверджуючі документи, а саме рахунок № 2210 від 16.02.2018 на придбання слухового апарату та результати діагностики, в яких визначено наявність порушення звукопровідної та звукоприймаючої слухової системи, а також довідку про визначення ступеня втрати працездатної у відсотках серії 12 ААА (втрати працездатності 25 %) (а. с. 49-51).

З вказаних документів вбачається, що позивач мав певні захворювання слухової системи, відтак, у ТОВ «Клініка ім. Гальченко В. В.» були підстави направити працівника ОСОБА_2 для проведення позачергового медичного огляду.

В п. 3.2 Положення визначено, що порядок проведення позачергового медичного огляду здійснюється відповідно до розділу ІІ Положення, в якому визначено, що за результатом медичного огляду медична комісія видає медичну довідку. Форма довідки не є довільною і затверджена Положенням.

З огляду на наведені обставини, належним підтвердженням відповідності чи невідповідності ОСОБА_2 за станом здоровя посаді водія повинна бути медична довідка затвердженої Положенням форми. Одночасно, за результатами позачергового медичного огляду ТОВ «Клініка ім. Гальченко В. В» надало лист про те, що довідка форми 083/о не видана особі за станом здоровя. Це означає, що в момент прибуття до закладу для проходження огляду стан здоровя працівника не дозволяв його здійснити, що і підтвердив сам позивач.

П. 2. 5. визначено, що медичний огляд не проводиться медичною комісією у разі наявності в обстежуваної особи певних захворювань, наприклад, гострого захворювання або загострення хронічного неінфекційного захворювання.

В наказі № 86-к від 11.04.2018 визначено, що підставою для звільнення позивача був акт службового розслідування від 05.04.2018. У висновку акта рекомендовано звільнити саме на підставі листа вих. № 3 від 02.04.2018, що суперечить наведеним вище нормам.

На переконання суду, власник може звільнити працівника з мотивів його невідповідності роботі, яку він виконує (посаді, яку займає), за станом здоровя (п.2 ст.40 КЗпП України) лише у двох випадках: а) за умови відмови працівника від переведення; б) якщо, згідно з медичним висновком, працівник визнається непрацездатним і не визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його працездатності та необхідності охорони здоровя.

Судом враховано, що ТОВ «Клініка ім. Гальченко В. В» жодного разу не видавав позивачу медичних довідок в 2016 та 2017 роках. Дана обставина підтверджує, що під час прийняття на роботу працівник не мав належної медичної довідки. Вона не може свідчити про те, що ОСОБА_2 не відповідає займаній посаді, адже така обставина встановлюється за результатами медичного огляду і визначається в медичній довідці. В інструкції про заповнення бланка медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом, яка є додатком до Положення, зазначено, що у разі визначення водія (кандидата у водії) непридатним до керування транспортним засобом у колонці Відмітка про придатність навпроти відповідної категорії транспортного засобу вписується слово непридатний.

Суд звертає увагу на те, що доказів на підтвердження непридатності водія до керування транспортним засобом відповідачем суду не надано. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що лист ТОВ «Клініка ім.Гальченко В.В.» від 02.04.2018 не є належним та допустимим доказом у даній справі. Окрім того, жодних пропозицій щодо переведення на вакантні та незаймані посади, які б були запропоновані відповідачем, суду не надано.

Посилання представника відповідача на наявність кримінального провадження щодо факту використання ОСОБА_2 підроблених документів не може бути прийнято до уваги, оскільки, по-перше, такий факт не був зазначений підставою для звільнення в оспорюваному наказі, по-друге, не встановлено чи повязане це правопорушення з трудовими обовязками такої особи, по-третє, вина конкретної особи повинна бути встановлена відповідними процесуальними документами слідчих органів та підтверджена вироком суду.

За результатами проведення комплексного аналізу, повного і всебічного дослідження доказів в справі в їх взаємозвязку з фактичними обставинами справи, суд приходить до висновку, про відсутність належних і допустимих доказів підтвердження невідповідності ОСОБА_2 посаді водія внаслідок стану здоровя, відтак порушене право позивача на працю підлягає відновленню, а позов задоволенню.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, на його користь з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого визначено у відповідності з вимогами статті 235 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).

Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. У відповідності до п. 8 цього порядку та з урахуванням розрахунку при звільнення (а. с. 100), встановлено, що середньоденна заробітна плата становить 188,30 грн. Кількість днів вимушеного прогулу - 216. Відповідно, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 40 672,80 грн., який слід стягнути з відповідача.

Крім того, не підлягає до задоволення вимоги позивача про скасування наказу №86-к від 11.04.2018, з огляду на наступне.

Право особи на судовий захист передбачено ст.16 Цивільного кодексу України, частиною 2 цієї ж норми визначені способи захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права особи. Вказаний перелік способів не є вичерпним, однак, інший спосіб, що може бути застосований, має бути встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України).

Статтею ст.235 КЗпП України визначено спосіб захисту порушених незаконним звільненням трудових прав працівника шляхом поновлення його на роботі та оплату вимушеного прогулу. Відтак, поновивши позивача на роботі та стягнувши в його користь оплату вимушеного прогулу судом захищено порушене право позивача у спосіб визначений законом. А наведена позивачем вимога не передбачена як спосіб захисту порушеного права ні ст.16 Цивільного кодексу України, ні іншими нормами законодавства.

Вимога про скасування наказу про звільнення є зайвою, оскільки такий спосіб захисту не визначений законодавством як спосіб захисту порушеного трудового права, крім того, наказ про звільнення як акт індивідуальної дії, вичерпав свою дію звільненням позивача, а судом захищено порушене право позивача у спосіб визначений законодавством шляхом поновлення на роботі.

Ч. 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, він підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого.

На підставі ст.ст.40, 43, 233, 235 КЗпП України та керуючись ст.ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді водія автобуса Львівського комунального автотранспортного підприємства №1.

Стягнути з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.04.2018 по 20.02.2019 в розмірі 40 672,80 гривень без врахування утримання податків та інших обовязкових платежів.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 на користь держави 1536,80 грн. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст.354 ЦПК України). Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень ЦПК України.

За умовами ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2, проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН - НОМЕР_1

Відповідач: Львівське комунальне автотранспортне підприємство №1, місце знаходження вул. Авіаційна, 1, м. Львів, 79040, .

Суддя: Чорна С.З.