ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8266/19 Справа № 201/3217/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРО ЛТД»,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 липня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРО ЛТД» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «ТЕРО ЛТД» у березні 2018 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів /а.с. 3-5/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ТОВ «Теро ЛТД» надає послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 . Власником указаної квартири є відповідачка ОСОБА_1 . Між сторонами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з теплопостачання, однак відповідачка за надані послуги оплату не проводить, у зв`язку із чим станом на 01.03.2018р. утворилася заборгованість у розмірі 38457,39 грн., про що було повідомлено відповідачку шляхом направлення письмової вимоги. Однак заборгованість за надані послуги відповідачкою не погашена, у зв`язку із чим позивач був вимушений звернутися до суду.

Просять суд стягнути з відповідачки заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 38 457,39 грн., інфляційні втрати - 13 413,48 грн., 3% річних - 2021,70 грн., а також судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі /а.с. 56-57/.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року (а.с. 74-80).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2019 року заяву задоволено, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 122-123).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 липня 2019 року заявлені позовні вимоги задоволено частково (а.с. 187-189).

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за надання послуг за спожиту теплову енергію за період з 15.02.2017 року по 25.09.2017 року, 3% річних і інфляційних витрат із сум боргу за цей період скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 193-196/.

ОСОБА_1 своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України скористалась та подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування відсутні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРО ЛТД» на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 липня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 11.11.1996р. ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 142-143).

ТОВ «ТЕРО ЛТД» надає послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Ці обставини також підтверджуються рішенням виконкому ДМР № 797 від 08.06.2011р. та постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) № 1171 від 31.03.2015р. (а.с. 46-53).

Між ТОВ «ТЕРО ЛТД» та ОСОБА_2 . встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії паспорту відповідачки, ОСОБА_1 з 07.10.1997р. по теперішній час є зареєстровано за вказаною адресою (а.с. 165).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується актовим записом про смерть (а.с. 144).

25.09.2017р. приватним нотаріусом ДМНО Панченко О.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим №2622, на підставі якого ОСОБА_1 набуто право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.09.2017р., про що видано відповідний витяг за №98326456 (а.с. 145-147).

Листом від 09.11.2017р. відповідачка повідомила кредитора про відкриття спадщини.

20.11.2017р. ТОВ "ТЕРО ЛТД" на адресу ОСОБА_1 було направлено вимогу до спадкоємця, який прийняв спадщину про сплату заборгованості за спожиту теплову енергію в розмірі 31 492,41 грн., яка була отримана відповідачкою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення оскаржується позивачем в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за надання послуг за спожиту теплову енергію за період з 15.02.2017 року по 25.09.2017 року, 3% річних і інфляційних витрат із сум боргу за цей період, а тому в силу вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в іншій частині воно не перевіряється.

Відмовляючи в частині позовних вимог ТОВ "ТЕРО ЛДТ" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті наданих послуг за період з 01.03.2015р. по 25.09.2017р., як власника майна квартири, виходив з того, що вони є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки, право власності на квартиру ОСОБА_1 набуто 25.09.2017р. (25.09.2017р. проведено державну реєстрації набуття права власності), а тому саме з відповідної дати відповідачка відповідно до приписів ст. 322 ЦК України зобов`язана утримувати майно, що їй належить, якщо інше не встановлено договором або законом, та є учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Позивач звернувся з позовом до суду в березні 2018 р., тобто після того, як був обізнаний про смерть наймача, відкриття спадщини та визначення кола спадкоємців.

В обґрунтування підстав позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, як власника майна, позивач посилався саме на норми зобов`язального права, при новому розгляді справи з заявою про зміну підстав позову не звертався, а тому при винесенні рішення не надається правова оцінка правовідносинам, зобов`язань сторін згідно до положень ст. ст. 1281, 1282 ЦК України, які виникли між ними як кредитором та спадкоємцем та питання щодо обґрунтованості позовних вимог ТОВ «ТЕРО ЛТД» вирішується в межах заявлених позивачем вимог та відповідно до визначених ним підстав позову.

Оскільки правовідносини між сторонами за юридичною природою є грошовим зобов`язанням, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), встановивши, що позивач звернувся до ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем, посилаючись на норми зобов`язального права, із заявою про зміну підстав позову при новому розгляді позивач не звертався, прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів.

Доводи заявника стосовно того, що судом встановлено, що відповідач проживала у спадковій квартирі до відкриття на неї спадщини, не можуть бути взяті до уваги, оскільки судом першої інстанції, як вбачається з тексту рішення такого факту не встановлювалось. Судом було встановлено, що відповідач там була зареєстрована, однак реєстрація не підтверджує факт її фактичного там проживання.

Доводи заявника, що обов`язок нести витрати за надані послуги з теплопостачання виник у відповідача з 15.02.2017 року, а не з 25.09.2017 року, оскільки право користування спадковою квартирою виникло у відповідача з моменту відкриття спадщини, тобто з 15.02.2017 року, колегія суддів не приймає виходячи з наступного.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Проте, згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкодавця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно.

А тому, висновки заявника про те, що обов`язок нести витрати за надані послуги з теплопостачання виник у відповідача з 15.02.2017 року, а не з 25.09.2017 року є помилковим та не ґрунтується на законі.

Доводи заявника про те, що судовий збір, який підлягає стягненню не може бути меншим мінімального розміру судового збору встановленого законом та сплаченого позивачем навіть у випадку часткового задоволення позовних вимог, колегія суддів не бере до уваги, оскільки згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В даній нормі процесуального закону відсутні стереження стосовно того, розмір судового збору який підлягає стягненню не може бути меншим встановленого розміру при поданні позову.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРО ЛТД» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко М.О. Макаров