Справа № 454/2178/17 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/2321/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

Бордюка М.Й. - представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника Міністерства внутрішніх справ України, на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України та Державної Казначейської служби України, треті особи: ДП "Львіввугілля" в особі "Шахта "Лісова", ОСОБА_5 та Головне управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС у Львівській області, про відшкодування заробітку у зв'язку з втратою працездатності внаслідок злочину.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 28.08.2005 року у дворі будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5, який на той час здійснював функції представника влади на посаді дільничного інспектора міліції Сокальського РВ ГУ МВСУ у Львівській області, внаслідок незаконного застосування табельної зброї спричинив йому вогнепальне поранення, яке по тяжкості віднесено до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 12.06.2013 року ОСОБА_5 був визнаний винним у перевищенні службових повноважень, тобто в умисному вчиненні службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувались застосуванням зброї та спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом правам та інтересам громадянина (ч.3 ст. 365 КК України), а також в умисному заподіянні позивачу тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння (ч.1 ст. 121 КК), та засуджений: за ч.3 ст. 365 КК України із застосуванням до основного покарання ст. 69 КК України, ч.1 ст. 121, ст.ст. 70, 75 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ або виконувати функції працівників міліції на строк 3 роки та встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, із призначенням до відбування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ або виконувати функції працівників міліції на строк 3 роки.

Цим же вироком задоволено позов ОСОБА_3 про стягнення з ГУ МВСУ у Львівській області моральної шкоди спричиненої злочинними діями ОСОБА_5

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.04.2014 року вище згаданий вирок залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2014 року відмовлено в задоволенні касаційної скарги ГУ МВСУ у Львівській області на вказаний вирок в частині цивільного позову про стягнення в користь ОСОБА_3 коштів на відшкодування моральної шкоди.

Через спричинення позивачу за вище наведених обставин вогнепального поранення, він змушений був тривалий термін стаціонарно і амбулаторно лікуватися, втратив працездатність та був визнаний інвалідом 2-ї, а згодом - 3-ї групи.

В час отримання тілесних ушкоджень позивач працював гірником підземним на дільниці конвеєрного транспорту на шахті «Лісова» ДП «Львіввугілля», однак на підставі висновку лікарської комісії (ЛКК) у звязку з вказаним травмуванням та втратою працездатності наказом по шахті № 184-к від 28.12.2005 року його з 15.12.2005 року було звільнено з шахти у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджав продовженню даної роботи (п. 2 ст. 40 КЗпП).

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» ступінь втрати працездатності (у процентах) та потреби у додаткових видах допомоги в даному випадку повинні визначатися судово-медичною експертизою, оскільки МСЕК визначається лише ступінь втрати працездатності якщо шкода була заподіяна у зв'язку з виконанням працівником (потерпілим) трудових обов'язків.

Відсотки втрати професійної або загальної працездатності МСЕК позивачу не встановлювались, у звязку з тим, що ушкодження здоровя настало не на виробництві, а у побуті, і повязане із злочинними діями іншої особи.

За наведених вище обставин позивач вважає, що втрачений ним внаслідок каліцтва та ушкодження здоров'я заробіток (дохід), який згідно проведеного позивачем розрахунку за період з 15.12.2005 року по 31.08.2017 року включно складає 300 076 грн. 40 коп., підлягає відшкодуванню Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно висновку експертизи, за час стаціонарного лікування позивача у 2005, 2007 та 2008 роках в КП «ЛОР «Львівський обласний госпіталь інвалідів війни репресованих ім. Юрія Липи» ним за власні кошти було придбано на лікування медикаменти, загальна вартість яких станом на 02.09.2015 року становить 2 279 грн. 64 коп., які також просить стягнути з відповідачів (а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в користь ОСОБА_3 втрачений заробіток через втрату (зменшення) його професійної працездатності в період з 15.12.2005 року по 31.08.2017 року в розмірі 300 076 грн. 40 коп. внаслідок заподіяння йому ОСОБА_5 28.08.2005 року тяжких тілесних ушкоджень при здійсненні ним функцій представника влади на посаді дільничого інспектора міліції Сокальського РВ ГУМВСУ У Львівській області.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в користь ОСОБА_3 додаткові витрати викликані необхідністю придбання за власні кошти ліків на його лікування в КП «ЛОР «Львівський обласний госпіталь інвалідів війни репресованих ім.Юрія Липи» протягом 2005, 2007, 2008 років в розмірі 2 279 грн. 64 коп.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 237-245).

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача, адвокат Бордюк М.Й., подав до суду заяву про відмову від поданого позову в частині позовних вимог, у задоволенні яких оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено (т.2, а.с. 49).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року вище згадану заяву було задоволено та прийнято відмову від позову в частині позовних вимог, у задоволенні яких оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено, у зв'язку з чим рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 серпня 2018 рокуу вище згаданій частині визнано нечинним та закрито провадження у даній цивільній справі в цій частині.

Дане рішення оскаржив представник Міністерства внутрішніх справ України.

Згаданий апелянт у поданій ним апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що Міністерство внутрішніх справ України не є належним відповідачем по даній справі, яким (належним відповідачем) вважає ГУМВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії, оскільки «ОСОБА_5 не проходив службу в апараті МВС України і, як наслідок, не перебував в трудових (службових) відносинах із відповідачем по справі», а також з урахуванням того, що належним відповідачем за цивільним позовом ОСОБА_3 в кримінальній справі про стягнення на його користь моральної шкоди було визнано ГУМВС України у Львівській області.

Звертає увагу на те, що позивач вже звертався з відповідним позовом до Ліквідаційної комісії ГУМВС України у Львівській області, в задоволенні якого йому було відмовлено лише через те (на думку представника МВС України), що серед числа відповідачів була відсутньою Державна казначейська служба України (а.с. 253-258).

Відповідачі (Міністерство внутрішніх справ України та Державна Казначейська служба України) та треті особи (ОСОБА_5 і його представник та Головне управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС у Львівській області), будучи своєчасно належним чином (рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про її вручення) повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи (т.2, а.с. 7-39), в судове засідання не з'явилися, явку своїх представників не забезпечили і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги МВС України зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги представника МВС України, колегія суддів дійшла висновку, що згадана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 статті 82 ЦПК України - що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (в тому числі - і МВС України, як апелянтом), що в результаті злочинних дій співробітника МВС України, а саме - дільничного інспектора міліції Сокальського РВ ГУ МВСУ у Львівській області ОСОБА_5, внаслідок незаконного застосування ним табельної зброї позивачу ОСОБА_3 було спричинено вогнепальне поранення, яке по тяжкості віднесено до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, в результаті чого останнійзмушений був тривалий термін стаціонарно і амбулаторно лікуватися, втратив працездатність та був визнаний інвалідом 2-ї, а згодом - 3-ї групи.

Наведене встановлено вироком Сокальського районного суду Львівської області від 12.06.2013 року, який ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11.04.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2014 року залишено без змін (т.1, а.с. 43-52).

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянтом, МВС України, в поданій ним апеляційній скарзі наведений в оскаржуваному рішенні розрахунок втраченого позивачем заробітку через втрату (зменшення) його професійної працездатності за період з 15.12.2005 року по 31.08.2017 року в розмірі 300 076 грн. 40 коп., так само, як і витрати позивача на придбання протягом 2005, 2007, 2008 років ліків в розмірі 2 279 грн. 64 коп., не заперечуються та не оспорюються.

Як стверджується матеріалами справи, позивач вже звертався до суду практично з аналогічним позовом до Головного управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС у Львівській області, який рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 17 травня 2016 року було задоволено (т.1, а.с. 53-57).

Однак, у подальшому вище згадане рішення суду першої інстанції рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року (залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року) було скасовано - з відмовою ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог до Головного управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС у Львівській області.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишаючи вище згадане рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року без змін, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 05 липня 2017 року зазначив, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що «цивільно-правову відповідальність за дії ОСОБА_5 несе Міністерство внутрішніх справ України за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України», є правильним (т.1, а.с. 58-60, 61-63).

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги представника МВС України стосовно того, що Міністерство внутрішніх справ України не є належним відповідачем по даній справі, до уваги прийматися не можуть, а інших доводів ця апеляційна скарга не містить.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу представника МВС України на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника Міністерства внутрішніх справ України, залишити без задоволення, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 серпня 2018 рокуу чинній його частині - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.