"28" лютого 2019 р.
Справа № 150/32/19
Провадження по справі №2/150/64/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

за участі секретаря Гендзьори О.О.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що 02 січня 2018 року помер її батько ОСОБА_2 Після його смерті залишилося майно у вигляді земельних ділянок, що розташовані на території Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, право померлого на які посвідчувалося державними актами на право власності на земельні ділянки. Позивач є спадкоємцем майна померлого за заповітом, також залишилася спадкоємиця майна померлого за законом, його дружина ОСОБА_3 Втім, ОСОБА_3 в поданій нотаріусу заяві від 09 листопада 2018 року відмовилася від своєї частки в спадковому майні. Таким чином, позивач, будучи єдиною спадкоємицею майна померлого батька за заповітом звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про прийняття спадщини. Та постановою останнього було відмовлено позивачеві у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на те, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. За таких обставин у позасудовому порядку позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Позивач подала до суду заяву, відповідно до якої просила суд розглянути справу у її відсутність. Зазначила, що на позовних вимогах наполягає та просить суд їх задоволити.

Відповідач в особі сільського голови Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області ОСОБА_4 також подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Зважаючи на те, що відповідачем було подано через канцелярію суду заяву про визнання позовних вимог, суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи та ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, - немає.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази дійшов висновку про наступне.

02 січня 2018 року помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії 1-АМ №394231.

За життя померлому належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 3,1501 га, кадастровий номер :05:002:0030, розташована на території Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, право померлого на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №418249, а також земельна ділянка площею 1,6468 га, кадастровий номер :05:002:0029, розташована на території Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, право померлого на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №418248.

Як слідує із заповіту, посвідченого секретарем виконкому Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області 22 травня 2008 року та зареєстрованого в реєстрі за №231, померлий ОСОБА_2 усе своє майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилося заповів своїй дочці ОСОБА_1

Як слідує із довідки, виданої виконкомом Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області 09 листопада 2018 року за №2155, єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_2 за заповітом є його дочка ОСОБА_1, за законом є його дружина ОСОБА_3

Як слідує із заяви ОСОБА_3 від 09 листопада 2018 року, що посвідчена секретарем виконкому Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області та зареєстрованої в реєстрі за №229, остання відмовилася від обовязкової частки в спадщині, що залишилася після смерті її чоловіка.

Будучи єдиним спадкоємцем майна померлого батька за заповітом ОСОБА_1 09 листопада 2018 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину. Вказана заява зареєстрована секретарем виконкому Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області в реєстрі за №230.

Втім, постановою приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області від 05 грудня 2018 року за №407-02-31 було відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що позивачем не надано нотаріусу правовстановлюючих документів на майно, що входить до спадкової маси.

Та оригінали державних актів на право власності на земельні ділянки були втрачені за життя спадкодавця, при зверненні позивача до відділу у Чернівецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, державним кадастровим реєстратором було надано позивачеві копії державних актів, так як дублікати державних актів, що посвідчують права власності померлих осіб не видаються.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення та належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися за свідоцтвом про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12 червня 2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, оскільки позивач, як спадкоємець майна, що є предметом спору в даній цивільній справі за заповітом має право на спадкове майно в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 та враховуючи те, що іншим чином ОСОБА_1 не має можливості оформити право власності на спадкове майно, задоволення позову не порушуватиме права та інтереси третіх осіб у тому числі держави, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України , суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно задоволити .

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на земельну ділянку площею 3,1501 га, кадастровий номер :05:002:0030, розташовану на території Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, право померлого 02 січня 2018 року ОСОБА_2 на яку посвідчувалося державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №418249.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на земельну ділянку площею 1,6468 га, кадастровий номер :05:002:0029, розташовану на території Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, право померлого 02 січня 2018 року ОСОБА_2 на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №418248.

Рішення може бути оскаржено на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН