ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/2334/18
Провадження № 22-ц/4820/860/19
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретарі судового засідання Журбіцький В.О.,

Шевчук Ю.Г.,

з участю прокурора Коломий О.Є.,

представника відповідачки ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Плюх О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Заступника керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави, третя особа Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет, до Слобідсько-Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Департамент екології та природних ресурсів Хмельницької обласної державної адміністрації, Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, про визнання незаконним і скасування рішення про передачу земельної ділянки у власність, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу недійсними, витребування земельної ділянки за апеляційною скаргою Заступника прокурора Хмельницької області на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 лютого 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року Заступник керівника Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури (далі Прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Слобідсько-Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (далі Рада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення про передачу земельної ділянки у власність, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу недійсними, витребування земельної ділянки.

Прокурор зазначив, що рішенням Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 15 вересня 2015 року №2 затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку площею 0,0600 га (кадастровий номер :01:001:0110), яка розташована в с. Устя, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва. На підставі цього рішення 30 вересня 2015 року Реєстраційна служба Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області видала ОСОБА_2 свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку, а в подальшому ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 21 липня 2016 року відчужив її ОСОБА_3 . Спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної смуги Дністровського водосховища та відноситься до земель водного фонду, передача яких у власність громадян, у тому числі для ведення садівництва, заборонена. Рішення Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, правонаступником якої на теперішній час є Рада, про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 суперечить нормам чинного законодавства, тому останній не мав права відчужувати її ОСОБА_3 , а укладений ними договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним. Земельна ділянка вибула з власності територіальної громади с. Устя, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, поза її волею та за недійсним правочином, внаслідок чого власник землі має право витребувати її від добросовісного набувача.

За таких обставин Прокурор просив суд:

визнати рішення Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 15 вересня 2015 року №2, яким затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку площею 0,0600 га (кадастровий номер :01:001:0110), розташовану в с. Устя, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва, незаконним і скасувати це рішення;

визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 вересня 2015 року № НОМЕР_1 , яке видане Реєстраційною службою Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, недійсним;

визнати договір купівлі-продажу від 21 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Кахній Л.І., за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0600 га (кадастровий номер :01:001:0110), розташовану в с. Устя, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, недійсним;

витребувати цю земельну ділянку від ОСОБА_3 та повернути її в комунальну власність територіальної громади Ради.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Новодністровське регіональне управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ на стороні позивача, а Департамент екології та природних ресурсів Хмельницької обласної державної адміністрації і Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (далі Держгеокадастр) на стороні відповідача.
Крім того, в порядку процесуального правонаступництва суд залучив до участі у справі Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет замість припиненого Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 лютого 2019 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що належним позивачем у справі є Держгеокадастр, а не держава, тому підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді не підтверджено. Прокурором не дотримано процедуру, передбачену ч. 4 ст. 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII), щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення з даним позовом до суду. При зверненні до суду з вимогами про визнання договору купівлі-продажу недійсним Прокурором неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, а земельну ділянку не може бути витребувано на користь Ради, оскільки позов заявлено Прокурором в інтересах держави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Заступник прокурора Хмельницької області просить скасувати рішення суду в частині відмови у позові про визнання незаконним і скасування рішення про передачу земельної ділянки у власність, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та витребування земельної ділянки, і ухвалити в цій частині вимог нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що прокурор наділений повноваженнями представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, а земельна ділянка, яка є предметом спору, належить до комунальної власності, тому Держгеокадастр не правомочне заявляти позов щодо неї. ОСОБА_2 незаконно набув право власності на земельну ділянку та відчужив її ОСОБА_3 , у зв`язку з чим земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі та може бути витребувана у добросовісного набувача.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Заступник прокурора Хмельницької області не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.
У своєму відзиві Держгеокадастр зазначило, що апеляційна скарга Заступника прокурора Хмельницької області є обґрунтованою та має бути задоволена.

Інші учасники судового процесу не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Заступника прокурора Хмельницької області слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції встановив обставини справи повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено ним неправильно. Крім того, суд не врахував закон (ст.ст. 15, 16, 330, 387, 388 ЦК України; ст.ст. 12, 15-1, 19, 20, 58, 60, 61, 83, 122 ЗК України; ст.ст. 4, 88, 89 ВК України), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив норми ст. 23 Закону №1697-VII та не дотримався положень ст. 4, 5, 56 ЦПК України.

У зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині має бути скасоване з ухваленням нового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Рішенням Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, правонаступником якої є Рада, від 3 липня 2015 року №21 надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0600 га для ведення садівництва в с Устя, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області.

В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа Гарант ЛЛС» розробило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2

15 вересня 2015 року Устянська сільська рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області прийняла рішення №2, яким затвердила вказаний проект землеустрою та передала земельну ділянку площею 0,0600 га (кадастровий номер :01:001:0110), розташовану в с Устя, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва.

На підставі цього рішення 30 вересня 2015 року Реєстраційна служба Кам`янець-Подільського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області видала ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну ділянку (індексний №44780186).

За договором купівлі-продажу від 21 липня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Кахній Л.І. (реєстраційний №683), ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_3 .

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі на землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення (п. «є» ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 20 ЗК України).

Із положень ст. 1 ВК України слідує, що водний об`єкт природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт); водойма безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт.

Як передбачено пп. «а», «б» ч. 1 ст. 58 ЗК України, ч. 1 ст. 4 ВК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Згідно з п. «ґ» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, п. «в» ч. 2 ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, в тому числі для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво (ч. 1, п. «а» ч. 2 ст. 61 ЗК України).

Аналогічні положення містяться у ст.ст. 88, 89 ВК України.

Частиною 1 статті 35 ЗК України встановлено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частинами 6, 9 ст. 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі для ведення садівництва, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 ЗК України).

Із положень ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України слідує, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як передбачено п. 8-1 ч. 1 ст. 18 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 статі 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, як не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що землекористування в Україні здійснюється з дотриманням правового режиму використання земель. У зв`язку з цим, чинне законодавство встановлює поділ земель України на відповідні категорії на основі природних (екологічних) ознак та соціально-економічних і виробничих характеристик використання земель. При цьому законом визначено порядок встановлення та зміни цільового призначення земель, а саме, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень уповноважених органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Щодо земель водного фонду як природоохоронних територій, до складу яких входять і прибережні захисні смуги, законодавець встановив особливий порядок їх набуття у власність і господарського використання. Зокрема, такі землі не можуть передаватися у приватну власність громадян і використовуватися для ведення садівництва.

Недотримання цього порядку тягне за собою визнання приватизації земельної ділянки недійсною.

Власник майна може витребувати майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в добросовісного набувача спірне майно.

З довідки Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ від 1 березня 2017 року №41 (т. 1 а.с. 35-36) вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0110, яка передана у власність ОСОБА_2 , знаходиться в межах природоохоронної зони Дністровського водосховища.

Ця обставина також підтверджується робочим проектом водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС на території колгоспу «Україна» Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (т. 1 а.с. 37-46).

Відповідачі не спростували вказаних письмових доказів, до того ж, ОСОБА_3 визнала, що належна їй земельна ділянка розташована ближче 100 метрів від урізу води.

Спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, внаслідок чого вона не могла бути передана у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва. До того ж, Устянська сільська рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області передала земельну ділянку водного фонду у власність останнього без зміни її цільового призначення.

Отже, оскаржуване Прокурором рішення Ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.

Разом із тим, задоволення позову про визнання виданого ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на нерухоме майно не призведе до реального відновлення прав позивача. В цій частині вимог Прокурором обрано неефективний спосіб захисту порушеного цивільного права, внаслідок чого його позов не може бути задоволений (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена в постанові від 29 травня 2019 року, справа №367/2022/15-ц, провадження №14-376цс18).

Щодо доводів відповідача про застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року (далі Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_3 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади або органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної або комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної або комунальної власності в приватну власність позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної або комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади або органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної або комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_2 незаконно приватизував земельну ділянку та відчужив її за договором купівлі-продажу.

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення Прокурора до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_3 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок водного фонду із земель комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Закон (статті 61, 83 ЗК України) прямо забороняє органам місцевого самоврядування передавати в приватну власність землі водного фонду для ведення садівництва, тому ОСОБА_2 не міг набути право власності на спірну земельну ділянку. Натомість, він набув таке право, що стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення, та через незначний строк відчужив земельну ділянку ОСОБА_3 .

Знаючи про розташування земельної ділянки на березі Дністровського водосховища та передачу її ОСОБА_2 у власність для ведення садівництва, ОСОБА_3 , проявивши розумну обачність, могла знати, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття цієї земельної ділянки у власність за договором купівлі-продажу під обґрунтований сумнів.

Отже, встановлені судом апеляційної інстанції під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах Прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності».

Правову природу принципу «належного урядування» розкрито ЄСПЛ у рішенні від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04 «Рисовський проти України».
У пункті 71 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Із висновків ЄСПЛ слідує, що дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.
Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але й самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається, як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.
Як встановлено судом апеляційної інстанції у справі, що переглядається, ОСОБА_3 набула права власності на спірну земельну ділянку згідно з договором купівлі-продажу від 21 липня 2016 року, укладеним між нею як покупцем та ОСОБА_2 як продавцем.

Задоволення позову Прокурора про повернення в комунальну власність земельної ділянки, яка вибула з такої власності незаконно, не свідчить про порушення принципу «пропорційності» або «належного урядування», оскільки ОСОБА_3 (покупець, у якого вилучається майно) не позбавлена можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади відповідає критерію законності: витребування з його власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 388 ЦК України в зв`язку з недотриманням органом місцевого самоврядування низки норм ЗК України та ВК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічним та загальнодоступним.

За таких обставин результат розгляду судом апеляційної інстанції позову Прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

За обставинами справи «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», на рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у якій послалася ОСОБА_3 , 27 листопада 1969 року заявник уклав з муніципалітетом міста Дорчестер договір оренди земельної ділянки для промислової забудови строком на 22 роки. За умовами цього договору він за власні кошти побудував шість будівель для легкої промисловості, які здав у суборенду. Договір оренди надавав заявникові право на його пролонгацію ще на 21 рік. 4 жовтня 1990 року він повідомив муніципалітет про намір продовжити договір оренди, при цьому заявник погодився на збільшення орендної плати. Однак, муніципалітет відмовився від пролонгації договору посилаючись на те, що, погоджуючись на цю умову договору, він перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення статті 1 Першого протоколу до цієї справи ЄСПЛ вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити строк його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цієї умови. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати, в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу, складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника ЄСПЛ відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов`язання, взяті ним на себе у зв`язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

За таких обставин ЄСПЛ виніс рішення на користь заявника.

Натомість, обставини, що мають значення для справи, яка переглядається судом апеляційної інстанції, є істотно відмінними.

Як зазначив Прокурор, відповідачі набули право власності на земельну ділянку з порушенням норм чинного законодавства, тобто, незаконно. Фактично звернення Прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання щодо приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки комунальної власності.

Висновки суду апеляційної інстанції у справі, що переглядається, також узгоджуються з висновками Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044/02, постанова від 29 березня 2010 року).
У вказаній справі ЄСПЛ встановив, що заявник і його дружина придбали в 1960 році житловий будинок, частково побудований на ділянці узбережжя, що відноситься до категорії прибережної суспільної власності. Ряд рішень, які дозволяли тимчасове заняття прибережної суспільної власності на певних умовах і регулярно поновлювалися до грудня 1992 року, надавали заявникам законний доступ до власності.
На підставі всієї сукупності зроблених висновків ЄСПЛ вважав (п. 92), що покладений на заявника тягар у вигляді зносу будинку без відшкодування збитків не був особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця.
ЄСПЛ встановив, що в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності. Тобто рішення французької влади, які постановили знести будівлю на березі, спрямоване якраз на захист прав людини, а саме права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності месьє Депаля.
ЄСПЛ вважав, що заявник не міг не знати про те, що дозвіл на приватне володіння ділянкою в публічних угіддях в якийсь момент може бути йому не продовжено і що вимога знести будинок може розглядатися як регулювання користування власністю з метою, що відповідає загальному інтересу. Правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії (п. 80)
В рішенні ЄСПЛ зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю».
Також ЄСПЛ вказав у рішенні, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав». Встановлення обов`язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним». «Зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку представлятиме радикальне втручання в право заявника на користування майном».
Відмова продовжити дозволи і покладений на заявника обов`язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання закону з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови.
Як висновок, ЄСПЛ дійшов висновку, що «у справі владою держави-відповідача порушення ст. 1 Першого протоколу допущено не було» (п. 93).

Щодо доводів відповідача про неправомірне представництво прокурором інтересів держави в суді

Частиною 1 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює : підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Таким законом є Закон №1697-VII.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону №1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закон №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч. 4 ст. 23 Закон №1697-VII).

Із положень ч. 3 ст. 56 ЦПК України слідує, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Як передбачено ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини 4 статті 185 ЦПК України визначено, що заява повертається, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (справа «Менчинська проти Росії», заява №42454/02, рішення від 15 січня 2009 року, п. 35).
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
Прокурор здійснює представництво законних інтересів держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) якщо такий орган відсутній.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен належним чином обґрунтувати, а суд перевірити підстави для звернення прокурора до суду.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор допускається до участі у справі та набуває відповідного статусу учасника процесу. У випадку відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави суд повертає йому подану заяву.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року (справа №587/430/16-ц) не виключила, що у разі нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави відповідний суб`єкт владних повноважень може виступати відповідачем у справі, а прокурор, у такому випадку, набуває процесуального статусу позивача.

У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, Прокурор обґрунтував своє звернення до суду тим, що Устянська сільська рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, незаконно відчужила земельну ділянку комунальної власності. При цьому її правонаступник, Рада, яка діє від імені та в інтересах територіальної громади с. Устя, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, не виконує свої представницькі функції органу місцевого самоврядування у спірних правовідносинах. Унаслідок незаконної передачі земельної ділянки водного фонду у приватну власність порушуються інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, оскільки унеможливлюється реалізація державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних ресурсів з урахуванням економічних та інших інтересів суспільства.

Суд першої інстанції погодився з такими підставами для звернення Прокурора до суду та відкрив провадження у справі (ухвала від 29 травня 2018 року), разом із тим, ухвалюючи рішення майже через 9 місяців після прийняття позову, суд поставив під сумнів представництво Прокурором інтересів держави в суді.

На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи характер і суспільну значущість спірних правовідносин, Прокурор належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду з позовом на захист інтересів держави. До того ж, у справі відсутні докази порушення Прокурором порядку звернення до суду, передбаченого ст. 23 Закон №1697-VII.

Згідно довідки форми 6-зем (т. 1 а.с. 16) спірна земельна ділянка розташована в межах населеного пункту та належить до комунальної власності, тому всупереч вимог ст.ст. 12, 15-1, 122 ЗК України суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що захист інтересів держави у спірних правовідносинах має здійснювати Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області.
Посилання ОСОБА_3 на незаконність здійснення Прокурором представництва інтересів держави не відповідає закону та фактичним обставинам справи.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Суд першої інстанції не врахував указаних норм матеріального та процесуального права, зробив неправильні висновки з установлених обставин і помилково виходив з того, що позов Прокурора в частині вимог про визнання незаконним і скасування рішення про передачу земельної ділянки у власність, витребування земельної ділянки є безпідставним. Крім того, суд неправильно виклав мотиви для відмови в позові Прокурора про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними.
За таких обставин ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов Прокурора задоволено в частині вимоги немайнового характеру (про визнання незаконним і скасування рішення про передачу земельної ділянки у власність), заявленої до Ради та ОСОБА_2 , і в частині вимоги майнового характеру (витребування земельної ділянки) з цінною позову 9 932 грн, заявленої до ОСОБА_3 .
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій. При цьому матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_3 користується пільгами щодо сплати судового збору.
Отже з відповідачів на користь Прокуратури Хмельницької області має бути присуджено судовий збір за подання позову: з Ради 881 грн (1762:2), з ОСОБА_3 1762 грн. За подання апеляційної скарги відповідачі мають відшкодувати Прокуратурі Хмельницької області: Рада 1 321 грн 50 коп. (881х150%), ОСОБА_3 2 643 грн (1762х150%). Всього слід присудити: з Ради 2 202 грн 50 коп. (881+1321,50), з ОСОБА_3 4 405 грн (1762+2643).

Частка судового збору, що припадає на ОСОБА_2 , зокрема, 881 грн за подання позову (1762:2) та 1 321 грн 50 коп. за подання апеляційної скарги, а всього 2 202 грн 50 коп. (881+1321,50) має бути відшкодована Прокуратурі Хмельницької області за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Хмельницької області задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 лютого 2019 року в частині відмови в позові про визнання незаконним і скасування рішення про передачу земельної ділянки у власність, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, витребування земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення.

Позов Заступника прокурора Хмельницької області задовольнити частково.

Визнати рішення Устянської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 15 вересня 2015 року №2 про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0600 га (кадастровий номер :01:001:0110), розташованої в с. Устя, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, та призначеної для ведення садівництва, незаконним і скасувати його.

Витребувати у ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Територіальної громади Слобідсько-Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області земельну ділянку площею 0,0600 га (кадастровий номер :01:001:0110), розташовану в с. Устя, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, та призначену для ведення садівництва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24).

В решті позову відмовити.

Стягнути з Слобідсько-Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (місцезнаходження 32389, Хмельницька область, Кам`янець-Подільський район, село Слобідка Кульчієвецька, вулиця Механізаторів, 45; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 04407276) на користь Прокуратури Хмельницької області (місцезнаходження 29000, місто Хмельницький, провулок Військоматський, 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02911102) 2 202 гривень 50 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Прокуратури Хмельницької області (місцезнаходження 29000, місто Хмельницький, провулок Військоматський, 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02911102) 4 405 гривень судового збору.

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь Прокуратури Хмельницької області (місцезнаходження 29000, місто Хмельницький, провулок Військоматський, 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02911102) 2 202 гривень 50 копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 8 листопада 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції Бондар О.О.
Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 47