ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Харків

справа № 639/4773/15-ц

провадження № 22-ц/818/180/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Бровченка І.О.., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_2,

Відповідач - ОСОБА_3,

Треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання іпотекодавцем за договором позики, звернення стягнення на нерухоме майно, задоволення вимог по договору позики за рахунок предмета іпотеки, визначення способу реалізації предмета іпотеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 30 липня 2018 року, ухваленого суддею Єрмоленко В.Б.,-

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа-ОСОБА_9 про тлумачення договору та з урахуванням неодноразових уточнень та заміну первісного відповідача належним - ОСОБА_3 і залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, ОСОБА_5 просив визнати ОСОБА_3 іпотекодавцем за договором позики від 24.07.2010 р., укладеним між ОСОБА_4 ( позичальник) та ОСОБА_2 ( позикодавець) та договору застави квартири АДРЕСА_1, звернути стягнення на нерухоме майно, а саме на зазначену квартиру, задовольнити за рахунок іпотеки вимоги ОСОБА_2 станом на 11.05.2018 р. за договором позики у розмірі 16 168 дол.США, що становить 423 439,92 грн., визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої ст. 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження .

Позов мотивований тим, що в серпні 2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова ухвалено рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.01.2015 вищевказане рішення змінено та викладено в новій редакції, згідно з якою визнано удаваним оспорюваний правочин між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо квартири, визнано що договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 прикриває укладений договір застави (іпотеки) квартири з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 свого існуючого зобов'язання перед позивачем за договором позики. Визнано право власності на квартиру за ОСОБА_4

У березні 2016 р. ОСОБА_4, ухиляючись від виконання зобов'язання за договором позики від 21.07.2010 р., продав квартиру ОСОБА_3, тому до неї перейшли обов'язки іпотекодавця, зважаючи на положення ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку». До тепер ОСОБА_4 не виконав свого зобов'язання за договором позики від 21.07.2010 р., тому позивач просить за рахунок предмета іпотеки (квартири) задовольнити грошові вимоги, що з урахуванням основної суми заборгованості та процентів, визначених за договором позики, станом на 11.05.2018 складають 16 168 доларів США. Власником квартири ОСОБА_3 укладено з ОСОБА_5 договір іпотеки на майно, яке вже було предметом іпотеки.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 30 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_3 іпотекодавцем за договором позики від 24.07.2010 р., укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та договором застави квартири АДРЕСА_1. Звернуто стягнення на предмет іпотеки- квартиру АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_3, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 24.07.2010 р., укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в сумі 423 439,92 грн., що складається із 104 760 грн. неповернутої суми боргу, процентів за користування коштами - 294 166,08 грн., 3 % річних- 24 513,84 грн. за період з 24.07.2010 р. по 11.05.2018 р. Визнано спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 243 грн. 80 коп.

Ухвалою цього ж суду від 13 вересня 2018 року заяву ОСОБА_3 про скасування вазаного заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

ОСОБА_2 не зареєстрував речові права на квартиру у передбаченому на час вчинення правочину порядку, тому у ОСОБА_2 відсутні будь-які права на спірну квартиру; він не є іпотекодержателем і жодні зобов'язальні правовідносини, в тому числі іпотечні, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виникли.

Зазначає, що іпотекодавцем особа стає внаслідок укладення договору іпотеки і тільки після державної реєстрації іпотеки. Збереження статусу іпотекодавця, у разі переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, відбувається на підставі ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» і не потребує визнання судом цього статусу за новим власником нерухомого майна. Суд не може підміняти своїм рішенням процедуру державної реєстрації іпотеки і встановлювати права і обов'язки осіб в непередбачених законом випадках.

Визнавши відповідача іпотекодавцем всупереч її волі, суд першої інстанції втрутився у право відповідача укладати цивільні правочини на власний розсуд, поза волею відповідача встановив його стороною договору.

Позивач неодноразово подавав заяви, якими змінював предмет та підстави позову, що відповідно до процесуальних норм було підставою для відмови в їх задоволенні, проте суд задовольнив позовні вимоги, викладені в останній редакції.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.07.2010 р. між ОСОБА_4 ( продавець за договором) та ОСОБА_2 ( покупець за договором) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.08.2014 р. задоволено позов ОСОБА_4 частково, визнано удаваним договір купівлі-продажу квартири від 24 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В. за реєстр. № 1086. Визнано за ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру. В іншій частині у позові відмовлено ( а.с. 109-111).

Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 26.01.2015 р. рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2014 року змінено та викладено в іншій редакції, а саме визнано удаваним договір купівлі - продажу квартири від 24 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, визнано, що 24.07.2010 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вчинено правочин застави квартири АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання продавцем квартири свого існуючого зобов'язання перед її покупцем за договором позики. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру. В іншій частині рішення залишено без змін ( а.с. 112-116).

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу вчинений сторонами для приховування іншого правочину-договору позики, за яким ОСОБА_2 24.07.2010 р. передав у власність ОСОБА_4 еквівалент 4 тисячі доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язався повернути відповідачу таку суму грошових коштів. ОСОБА_4 погодився з встановленими ОСОБА_2 процентами -3% щомісяця від суми позики. Строк повернення боргу узгоджений сторонами та визначений п. 13 договору купівлі-продажу датою 24.03.2011 р. Отже, у позивача були боргові зобов'язання перед відповідачем.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 73989591 від 25.11.2016 (а. с. 121-123) та договору купівлі-продажу квартири від 03.03.2016, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_7 (а. с. 169 - 171), ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_8, предмет іпотеки -квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

28.03.2017 р. ОСОБА_3 уклала договір іпотеки з ОСОБА_5 Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34502638 прийнято 28.03.2017 р.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Закону України «Про іпотеку» визначає іпотеку як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Системний аналіз зазначених норм права, встановлених обставин, а також наявних у матеріалах справи доказів дозволяє дійти висновку про те, що підставою і обов'язковою умовою виникнення прав іпотекодержателя і кореспондуючих ним обов'язків іпотекодавця є державна реєстрація іпотеки. Без державної реєстрації права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя не виникають.

Іпотекодавцем особа стає внаслідок укладення договору іпотеки і тільки після державної реєстрації іпотеки. Збереження статусу іпотекодавця, у разі переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, відбувається на підставі ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» і не потребує визнання судом цього статусу за новим власником нерухомого майна.

Отже, ОСОБА_2 не зареєстрував речове право на квартиру у передбаченому законом порядку, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Крім того, судом встановлено, що 28.03.2017 року ОСОБА_3 передала спірну квартиру в іпотеку ОСОБА_5 на підставі іпотечного договору, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 28.03.2017 року.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Оскільки вищенаведене залишилось поза увагою суду першої інстанції, тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 30 липня 2018 року - скасувати та ухвалити нове. В задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді І.О. Бровченко

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 01 березня 2019 року