Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4675/16-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д.С.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/4675/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2017 року, яке ухвалене під головуванням судді Щербака Д.С. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 Із підстав, передбачених ст.ст.625,1048 ЦК України, просить стягнути за користування коштами проценти в сумі 2 268 682,77 грн., а також - за порушення грошового зобов'язання три процента річних та інфляційні втрати в сумі 2 724 221,79 грн. та - у відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 50 000 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у позику надав відповідачу грошові кошти: 02 грудня 2008 року 78 150 дол. США зі строком повернення до 01 лютого 2009 року; 16 січня 2009 року 350 000 грн. зі строком повернення до 01 червня 2010 року; 19 січня 2009 року 500 000 грн. зі строком повернення до 01 липня 2010 року; 22 січня 2009 року 280 000 грн. зі строком повернення до 13 серпня 2012 року та 03 лютого 2009 року 720 900 грн. зі строком повернення до 01 липня 2010 року. Про отримання грошових коштів ОСОБА_2 складені відповідні розписки. У деяких розписках передбачені проценти за договорами позики в розмірі 13% річних від суми заборгованості. Рішенням суду, яке набрало законної сили 05 вересня 2013 року, стягнуто за розписками 2 475 552,95 грн. Проценти, передбачені умовами розписок, рішенням суду не стягувалися. Досі рішення суду не виконане та заборгованість не погашена.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача проценти за користування позиками від 02 грудня 2008 року, 16 січня 2009 року, 19 січня 2009 року, 22 січня 2009 року та 03 лютого 2009 року в сумі 2 268 682,77 грн., три процента річних та інфляційні втрати в сумі 2 724 221,79 грн. та у відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вважає, що оскільки у справі №0603/7357/12 ОСОБА_1 відмовився від стягнення процентів за розписками, то з цього приводу є судове рішення, бо суд прийняв відмову. Зауважує, що суд безпідставно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Даних осіб суд допитав обманним шляхом у його відсутність, чим позбавив можливості у процесуальний спосіб спростовувати неправдивість їх показань. На думку відповідача мало бути подано п'ять, а не один позов, бо проценти належить стягувати за кожною розпискою окремо. Невірно застосовано інститут позовної давності, враховуючи, що на виконанні у відділі ДВС щодо нього перебуває зведене виконавче провадження, де стягувачем є не лише позивач, та виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення процентів за розписками не існує, а трирічний строк позовної давності щодо цієї вимоги сплинув. Також суд не застосував позовної давності до відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України. Окрім того у розписках йшлося про процентну ставку в розмірі не 13 процентів річних, а 3, що могло бути підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи, якщо б суд витребував за його клопотанням від позивача оригінали розписок. Суд не здійснив дій по з'ясуванню дійсних обставин у справі, хоча йдеться про стягнення майже п'яти мільйонів гривень. Натомість безпідставно надав перевагу доказам позивача, хоча права останнього не порушені. За обставин, що договори були укладені без згоди його дружини, суд безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_4, чим позбавив її можливості пред'явити у даній справі зустрічний позов.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2017 року рішення суду першої інстанції було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення процентів, трьох процентів річних та інфляційних втрат за пропуском позовної давності, а у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди - за безпідставністю.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2017 року в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позову про стягнення процентів, трьох процентів річних та інфляційних втрат скасовано, а справа у цій частині позову передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України щодо скасованої судом касаційної інстанції частини, тобто щодо процентів, трьох процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга ст.1047 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (перше речення частини першої ст.1050 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладені договори позики від 02 грудня 2008 року на суму 78 150 дол. США зі строком повернення до 01 лютого 2009 року; від 16 січня 2009 року на суму 350 000 грн. зі строком повернення до 01 червня 2010 року; від 19 січня 2009 року на суму 500 000 грн. зі строком повернення до 01 липня 2010 року; від 22 січня 2009 року на суму 280 000 грн. та від 03 лютого 2009 року на суму 720 900 грн. зі строком повернення до 01 липня 2010 року (а.с.8-12 т.1).

Факт укладення договорів та отримання відповідачем коштів підтверджується розписками. Окрім того, ОСОБА_2 визнав ті обставини, що власноруч писав та підписував розписки.

За умовами договору позики відповідач зобов'язався повернути позивачу суму коштів 78 150 дол. США до 01 лютого 2009 року; суму коштів 350 000 грн. до 01 червня 2010 року; суму коштів 500 000 грн. до 01 липня 2010 року та суму коштів 720 900 грн. до 01 липня 2010 року.

Строк повернення суми коштів 280 000 у розписці не зазначений, а це означає, що за приписами частини другої ст.530 ЦК України ОСОБА_2 мав повернути дану суму коштів у семиденний строк від дня пред'явлення ОСОБА_1 до нього вимоги. Лист із вимогами щодо повернення даної суми відповідач отримав 01 вересня 2012 року, у якому зазначалося про повернення суми 280 00 грн. протягом семи днів з моменти отримання вказаного листа (а.с.13 т.1). Дата отримання листа встановлена у судовому рішенні від 14 травня 2013 року, яке набрало законної сили. Відтак, кошти в сумі 280 000 грн. належало повернути до 08 вересня 2012 року.

Кошти повернуті не були. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2013 року залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2 475 552,95 грн., що складають загальну суму позичених коштів по всім п'яти розпискам (справа №060/7357/12).

Зазначені вище рішення для розгляду даного спору мають преюдиційне значення, а тому обставини, встановлені у справі №060/7357/12 не доказуються при розгляді даної справи. Так, у них зазначено, що із позовом ОСОБА_1 звернувся до суду в листопаді 2012 року та він відмовився від позову в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі 1 225 194,55 грн., про що свідчить його заява від 14 травня 2013 року, але інформації про те, чи прийняв суд відмову ОСОБА_1 від стягнення процентів за користування коштами та чи закрив провадження у цій частині позову (щодо процентів за користування коштами) судові рішення не несуть. Апеляційний суд витребував для огляду дану справу та листом від 30 січня 2019 року №01.01/25/2019 за підписом голови Бердичівського міськрайонного суду отримав відповідь про те, що справа №0603/7357/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів знищена за спливом строків зберігання. Разом із цим до апеляційної інстанції суд першої інстанції надіслав належно завірені копії рішень, які ухвалювалися у тій справі, що приєднані до матеріалів даної справи.

Як убачається із додатків №1,2,3,4,5 до розрахунку заборгованості позивач просить стягнути за договорами проценти за користування позиченими коштами за наступні періоди: по розписці від 02 грудня 2008 року суму 512 823,02 грн. за період з 02 грудня 2008 року по 05 серпня 2016 року; по розписці від 16 січня 2009 року суму 343 606,92 грн. за період з 16 січня 2009 року по 05 серпня 2016 року; по розписці від 19 січня 2009 року суму 490 332,77 грн. за період з 19 січня 2009 року по 05 серпня 2016 року; по розписці від 22 січня 2009 року суму 274 287,17 грн. за період з 22 січня 2009 року по 05 серпня 2016 року; по розписці від 03 лютого 2009 року суму 647 632,89 грн. за період з 03 лютого 2009 року по 05 серпня 2016 року (а.с.15-17 т.1).

Відповідно до абзацу першого частини першої ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, у розписках від 16 січня 2009 року, від 19 січня 2009 року та від 22 січня 2009 року сторони погодили проценту ставку, а у розписках від 02 грудня 2008 року та від 03 лютого 2009 року розмір процентної ставки не зазначений.

Разом із тим, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Отже право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц.

Отже, позивач по розписці від 02 грудня 2008 року після 01 лютого 2009 року та до 05 серпня 2016 року; по розписці від 16 січня 2009 року після 01 червня 2010 року та до 05 серпня 2016 року; по розписці від 19 січня 2009 року після 01 липня 2010 року та до 05 серпня 2016 року; по розписці від 22 січня 2009 року з 08 вересня 2012 року та до 05 серпня 2016 року та по розписці від 03 лютого 2009 року з 01 липня 2010 року та до 05 серпня 2016 року не мав права нараховувати проценти за користування коштами, враховуючи, що ці періоди поза межами строків на які надавалися позики. За таких обставин позивач безпідставно нарахував за вказані періоди проценти за користування коштами, а тому вимоги за ці періоди щодо процентів не підлягають до задоволення по суті.

Стосовно процентів за користування коштами по розпискам за періоди: від 02 грудня 2008 року з 02 грудня 2008 року до 01 лютого 2009 року; від 16 січня 2009 року з 16 січня 2009 року по 01 червня 2010 року; від 19 січня 2009 року з 19 січня 2009 року по 01 липня 2010 року; від 22 січня 2009 року з 22 січня 2009 року по 08 вересня 2012 року та від 03 лютого 2009 року з 03 лютого 2009 року по 01 липня 2010 року, то позивач пропустив строк звернення до суду за стягненням процентів за користування коштів за ці періоди.

Так, до винесення судом першої інстанції рішення у справі відповідачем заявлено про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с.62 т.1).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частини перша ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст.261 ЦК України). Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини друга та третя ст.264 ЦК України).

Позивач у листопаді 2012 року звертався до суду із вимогами про стягнення процентів за користування коштами за всіма розписками, що встановлено ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2013 року. На час звернення позивача до суду (листопад 2012 року) трирічний строк позовної давності за розпискою від 02 грудня 2008 року сплинув (01 лютого 2012 року), а по розпискам від 16 січня 2009 року, від 19 січня 2009 року, від 22 січня 2009 року та від 03 лютого 2009 року перебіг загального строку позовної давності перервався та почався заново. Із даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 09 вересня 2016 року, тобто після спливу трьох років (листопад 2015 року), а тому в стягненні процентів за користування коштами у межах погодженого сторонами строку позики, тобто за розписками від 02 грудня 2008 року за період із 02 грудня 2008 року до 01 лютого 2009 року; від 16 січня 2009 року за період із 16 січня 2009 року до 01 червня 2010 року; від 19 січня 2009 року за період із 19 січня 2009 року по 01 липня 2010 року; від 22 січня 2009 року за період із 22 січня 2009 року по 08 вересня 2012 року та від 03 лютого 2009 року за період із 03 лютого 2009 року по 01 липня 2010 року, відмовляється за спливом загального строку позовної давності. Суду не надано доказів, що позивач пропустив строк звернення до суду з поважних причин.

Отже, у стягнені процентів за користування коштами у загальній сумі 2 268 682,77 грн. за всіма розписками відмовляється.

Доводи апеляційної скарги з приводу розміру процентної ставки не впливають на розв'язання спору між сторонами, оскільки проценти не підлягають до стягнення з огляду на зазначені вище правові підстави, що не пов'язуються та не потребують дослідження питання розміру процентної ставки.

Пояснення відповідача про те, що він начебто за всіма розписками повернув кошти позивачу колегія суддів не може не оцінювати критично, приймаючи до уваги чинність судового рішення у справі №0603/7357/12, яким стягнута з відповідача заборгованість в сумі 2 475 552,95 грн. за договорами позики та знаходження даного рішення на примусовому виконанні у відділі ДВС. У справі про стягнення коштів за розписками до предмета доказування якраз належало дослідження питання підтвердження виконання зобов'язання, зокрема, й у кого знаходяться оригінали розписок. Доводи апеляційної скарги щодо оригіналів розписок фактично спрямовані на перегляд не у процесуальний спосіб рішення, яке набрало законної сил, та його неврахуванні при розгляді даного спору, що не узгоджується із положеннями ЦПК України.

У Бердичівському відділі ДВС ГТУЮ у Житомирській області на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 2 475 552,95 грн.

У контексті статей 524,533-535,625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Позивач не просить за розпискою від 02 грудня 2008 року, де надавалися дол. США, стягнути інфляційні втрати та три процента річних. Такі вимоги порушуються лише щодо розписок від 16 січня 2009 року, від 19 січня 2009 року, від 22 січня 2009 року та від 03 лютого 2009 року, де кошти надавалися у гривні, тобто у національній валюті.

Передбачене частиною другою ст.625 ЦК України нарахування має компенсаційний, а не штрафний характер. До позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Оскільки правопорушення є триваючим, то за останні три роки, що передували часу звернення позивача із даним позовом до суду підлягає до стягнення: за розпискою від 16 січня 2009 року інфляційні втрати в сумі 313 915 грн. та три процента річних у сумі 31 500 грн.; за розпискою від 19 січня 2009 року інфляційні втрати в сумі 448 450 грн. та три процента річних у сумі 45 000 грн.; за розпискою від 22 січня 2009 року інфляційні втрати в сумі 251 132 грн. та три процента річних у сумі 25 200 грн та за розпискою від 03 лютого 2009 року інфляційні втрати в сумі 648 575,21 грн. та три процента річних у сумі 64 881 грн., тобто загалом інфляційні втрати в сумі 1 662 072 грн. 21 коп. та три процента річних у сумі 166 581 грн., що підтверджується розрахунком позивача, який відповідачем не спростований. У стягненні решти інфляційних втрат та трьох процентів річних за ст.625 ЦК України відмовляється за пропуском строку звернення до суду з відповідними вимогами.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає заяву відповідача від 24 березня 2014 року як доказ щодо визнання ним боргу, яка б переривала строк позовної давності, оскільки на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження, де стягувачами, окрім позивача, є також інші особи, а у заяві не конкретизовано, за яким виконавчим листом зобов'язався відповідач сплачувати щомісяця до 8 000 грн. (а.с.101 зворот т.1, а.с.86-87 т.2).

Посилання на те, що мало бути подано п'ять, а не один позов, бо проценти належить стягувати за кожною розпискою окремо є безпідставними з огляду на диспозитивність цивільного судочинства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спір розглянутий без залучення до участі дружини відповідача та порушення її прав не можуть бути прийняті до уваги з огляду на суб'єкта звернення із апеляційною скаргою та заявлені позивачем позовні вимоги.

Отже відповідно до ст.376 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів, інфляційних втрат і трьох процентів річних та ухвалює в цій частині позову нове судове рішення, яким стягує з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сумі 1 662 072 грн. 21 коп. та три проценти річних у сумі 166 581 грн., а у стягненні процентів за договорами позики та решти інфляційних втрат і трьох процентів річних відмовляє з підстав, зазначених вище.

Оскільки апеляційний суд ухвалює нове рішення, то відповідно змінюється розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог у відповідності до приписів ст.141 ЦПК України. Стягується на користь держави з відповідача 2 658 грн. 85 коп. (38,59%) судового збору, а з позивача - 4 231 грн. 15 коп. (61,41%) судового збору. Стягується з позивача на користь відповідача 5 077 грн. 38 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за договорами позики в сумі 2 268 682 грн. 77 коп., трьох процентів річних та інфляційних втрат в сумі 2 724 221 грн. 79 коп., а також розподілу судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_2) інфляційні втрати в сумі 1 662 072 грн. 21 коп. та три проценти річних у сумі 166 581 грн.

У стягненні процентів за договорами позики та решти інфляційних втрат і трьох процентів річних відмовити.

Стягнути на користь держави з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1) 2 658 грн. 85 коп. судового збору, а з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_2) - 4 231 грн. 15 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1) 5 077 грн. 38 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 26 лютого 2019 року.