Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 201/3044/16-ц

провадження № 61-38686св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року у складі головуючого-судді Антонюка О. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 25 тис. дол. США строком до ІНФОРМАЦІЯ_1 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5,99 % річних.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, згідно з яким останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору в повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника, станом на 10 лютого 2016 року, утворилась заборгованість у сумі 250 452,20 грн, що складає 9 653, 37 дол. США, з яких: тіло кредиту - 203 612,71 грн, що еквівалентно 7 848 дол. США; заборгованість по процентах - 46 839,49 грн, що еквівалентно 1 805,37 дол. США, яку банк просив стягнути солідарно з боржника та з поручителя.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 20 травня 2008 року в сумі 250 452,20 грн, що складає 9 653,37 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що через неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню в солідарному порядку, як з боржника, так і з поручителя.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, при його ухваленні повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить їх скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутні матеріально-правові підстави для стягнення всієї суми заборгованості з поручителя, оскільки відповідно до умов кредитного договору дострокове стягнення всієї суми боргу можливе лише після пред'явлення відповідної письмової вимоги банку, який в свою чергу заперечує факт направлення будь-яких вимог боржнику чи поручителю. Також заявник зазначає, що судами не було застосовано положення частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки останній платіж по кредиту було здійснено 20 червня 2014 року, а з позовом банк звернувся лише 01 березня 2016 року, тобто порука припинилась, у зв'язку з тим, що банк не пред'явив вимоги до поручителя протягом шести місяців з дня порушення боржником своїх зобов'язань за кредитним договором. Крім того, порука є припиненою в силу положень частини першої статті 559 ЦК України, оскільки кредитний договір був забезпечений іпотекою, яка була знята за заявою банка в односторонньому порядку, тобто банк самовільно відмовився від неї, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказані справі та зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року та постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2019 року справу за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованостіпризначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справив касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами встановлено, що 20 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 25 тис. дол. США строком до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зі сплатою 5,99% річних за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором 20 травня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився перед кредитором за виконання боржником свого обов'язку за кредитним договором від 20 травня 2008 року

26 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_3 був укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору, згідно з яким сторони погодились викласти Графік платежів в новій редакції (Додаток №1 до цього договору), відповідно до якого збільшився розмір процентної ставки до 14,49 % річних.

Крім того, у додатковому договорі міститься застереження відповідно до якого зазначений у Графіку платежів розмір процентів може змінюватись у випадках передбачених цим договором. У випадку зміни розміру платежів визначених Графіком та/чи умовами цього договору, позичальник зобов'язаний звернутись до банку і підписати Графік у новій редакції. Проте, непідписання позичальником Графіку у новій редакції не звільняє позичальника від обов'язку сплачувати фактично нараховані проценти на дату погашення боргових зобов'язань.

Враховуючи внесення змін до кредитного договору, 26 лютого 2009 року між банком та поручителем ОСОБА_4 також був укладений додатковий договір № 1 до договору поруки, згідно з яким внесено зміни в розділ «Визначення термінів» та викладено в наступній редакції термін «Кредитний договір» - це укладений між кредитором та боржником, з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненнями та додатками. Крім того вказаним додатковим договором передбачено, що в разі зміни розміру боргових зобов'язань після укладення цього договору,такі боргові зобов'язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору. Тобто, всі зміни щодо графіку погашення заборгованості за кредитним договором та збільшення розміру річної процентної ставки були узгоджені з поручителем ОСОБА_4

Пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Згідно розрахунку наданого позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 10 лютого 2016 року складає 250 452,20 грн, що складає 9 653,37 дол. США, з яких: тіло кредиту - 203 612,71 грн, що еквіваленто 7 848 дол. США; заборгованість по процентах - 46 839,49 грн, що еквівалентно 1 805,37 дол. США.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами не пізніше ІНФОРМАЦІЯ_1 року, сплачуючи її щомісячно рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже у разі пред'явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року та постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-145цс18 від 13 червня 2018 року.

Як убачається з пункту 1.5 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором. Нараховані в порядку передбаченому цим договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту та в строк передбачений в графіку платежів. Графіком платежів передбачено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно не пізніше 20 числа кожного місяця протягом строку кредитування, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 20 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

За таких обставин, вирішуючи цей спір в частині стягнення заборгованості з поручителя, суди вищевказаних вимог закону не врахували та дійшли помилкового висновку про те, що строком припинення поруки є повне виконання зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим не звернули уваги на те, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів, у зв'язку з чим не з'ясували, коли саме позичальник перестав виконувати умови вказаного договору, з урахуванням того, що розрахунок заборгованості станом на 07 березня 2018 року, який міститься в матеріалах справи, здійснений за період з 20 червня 2008 року по 20 червня 2014 року, та чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців з дня настання строку виконання зобов'язань по кожному місячному платежу та по яких платежах порука припинилась, а по яких ще діє.

Крім того, судами не враховано, що кредитний договір був забезпечений не лише договором поруки, а й договором іпотеки, укладеним 20 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3, згідно з яким останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. При цьому згідно Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек, вказаний предмет іпотеки 30 квітня 2010 року був вилучений з реєстру іпотек на підставі заяви ПАТ «ОТП Банк» і в цей же день в рахунок погашення заборгованості було внесено 15 тис. дол. США, що підтверджується розрахунком. Отже судами не з'ясовано, чи предмет іпотеки був добровільно реалізований зі згоди банку для погашення кредитної заборгованості, чи банк в примусовому порядку здійснив реалізацію вказаного майна та відповідно скористався своїм правом на дострокове стягнення всієї заборгованості, та з якої дати необхідно обчислювати строк дії договору поруки, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України.

З урахуванням порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права під час розгляду цієї справи, зокрема недослідження судами умов кредитного договору та договору поруки не встановили, коли коли саме позичальник перестав виконувати умови вказаного договору та чи припинилась порука ОСОБА_4 повністю чи в частині, оскаржувані судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими.

Що стосується задоволення позову в частині стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_3, то судові рішення в цій частині ухвалені з дотриманням норм матеріального права та без допущення порушень норм процесуального права, доводи касаційної скарги в цій частині висновків судів не спростовують, а тому підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи вищевикладене рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, а в частині стягнення заборгованості з боржника - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року в частині позову Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний