Єдиний унікальний номер судової справи:489/654/13-ц
Провадження № 22-ц/812/457/19 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

28 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: відповідача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року, ухвалене головуючим суддею Тихоновою Н.С., в приміщені цього суду, того ж дня об 11 год. 44 хв., повний текст рішення складено 17 грудня 2018 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк» або Банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

установила:

У січні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості 26 319 грн. 12 коп.

Позивач зазначав, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору від 28 листопада 2007 року ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1 050 грн. зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що відповідач порушує кредитні зобов'язання та має станом на 03 січня 2013 року 26 319 грн. 12 коп. заборгованості, яка складається з: 9 931 грн. 96 коп. заборгованості за кредитом; 14 657 грн. 68 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1 229 грн. 48 коп. штраф (процентна складова), позивач просив про задоволення позову.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2013 року позов Банку задоволено частково.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2018 року за заявою ОСОБА_2 зазначене заочне рішення скасовано.

В запереченнях на позовні вимоги відповідач посилаючись, як на погашення кредиту у 2009 році, так і сплив позовної давності, просила залишити позов Банку без задоволення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, що вказаний в позові.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на наявність достатніх та належних доказів, які підтверджують укладення кредитного договору та розмір заборгованості по кредиту, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.

У відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилалась на обставини аналогічні із запереченнями на позовну заяву.

-2-

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника, дослідивши докази по справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, що вказаний в позові.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2007 року ОСОБА_2 подана заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєдналася до договору приєднання та погодилась з його умовами.

Установлено, що при цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Згідно з умовами даного договору відповідач отримала платіжну картку НОМЕР_2 з встановленим на ній кредитним лімітом у сумі 1050 грн., з оплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - жовтень 2009 року (а.с.6-10). Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався пунктом 3.2.Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Нова платіжна картка не перевипускалась (а.с. 139).

За розрахунком заборгованості Банку відповідач не виконувала умови договору, внаслідок чого в неї виникла перед АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором б/н від 28 листопада 2007 року, яка станом на 03 січня 2013 року становить 26 319 грн. 12 коп. та складається з: 9 931 грн. 96 коп. заборгованості за кредитом; 14 657 грн. 68 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1 229 грн. 48 коп. штраф (процентна складова).

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначала, що вона немає боргових зобов'язань перед банком, оскільки кредит по вказаній картці був нею погашений в 2009 році. При цьому належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_2 не надала, хоча це, згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України та, з огляду на положення п. п.6.3 - 6.4 Умов та Правил надання банківських послуг, є її обов'язком.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачем на підтвердження вищезазначеної заборгованості по кредиту надана виписка з карткового рахунку основної картки: НОМЕР_2 за період з 28 листопада 2007 року по 13 лютого 2019 року, з якої вбачається, що відповідач користувалася кредитним коштами, здійснювала за допомогою картки оплату товарів та погашення кредиту.

-3-

Оскільки на запит суду першої інстанції банком була надана виписка з особового рахунку за іншим укладеним з відповідачем договором та судом не було запропоновано позивачу надати інформацію саме за спірним кредитним договором, то колегія суддів вважає обґрунтованими письмові пояснення представника позивача подані до апеляційної скарги про помилкове надання цього доказу та вважає надану виписку з карткового рахунку за спірним договором такою, що заслуговує на увагу.

З цієї виписки слідує, що останній платіж ОСОБА_2 внесла 31 березня 2010 року (а.с.132-138).

Строк кредитування за договором від 28 листопада 2007 року закінчився 31 жовтня 2009 року. У зв'язку з чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припинились. У зв'язку з тим, посилання банку на підставність нарахування процентів за кредитним договором до 03 січня 2013 року, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах закону.

У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка передбачає наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Ураховуючи наведене, підстави для задоволення позовних вимог банку в частині стягнення з відповідача станом на 03 січня 2013 року згідно кредитного договору заборгованості по процентам нарахованим з 01 листопада 2009 року за користування кредитом, відсутні.

В суді першої інстанції відповідачем подана заява про застосування позовної давності.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

-4-

Відповідно до положень частини першої статті 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя статті 264 ЦПК України).

Як встановлено, останній платіж по кредиту ОСОБА_2 внесла 31 березня 2010 року, тобто після закінчення терміну повернення кредиту, що свідчить про визнання нею свого боргу та переривання перебігу позовної давності. З позовом до суду банк звернувся у січні 2013 року, тобто у межах нового строку позовної давності. У зв'язку з тим, колегія суддів відхиляє аргумент представника відповідача в суді апеляційної інстанції про те, що позовна давність не переривалась, оскільки картка відповідачу не була перевипущена та ОСОБА_2 не було отримано нової картки.

Між тим, слід відмовити у задоволенні вимог банку про стягнення штрафів на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки Банк пред'явив ці вимоги зі спливом спеціальної позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8 688 грн. 78 коп. заборгованості по тілу кредиту, виходячи з такого розрахунку. Так, з розрахунку заборгованості позивача слідує, що заборгованість за кредитом станом на 29 жовтня 2009 року складала 14 659 грн. 99 коп., заборгованість по процентам 350 грн. 03 коп.

Відповідно до п. 3.1.1. Правил користування платіжною картою строк дії карти вказаний на лицьовому боці карти (місяць та рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця.

У зв'язку з цим, за період з 29 жовтня 2009 року по 31 жовтня 2009 року проценти складатимуть 36 грн. 66 коп. (14 659 грн. 99 коп. х 30%) / 360 днів = 12 грн. 22 коп. за 1 день; 12 грн. 22 коп. х 3 дні = 36 грн. 66 коп.), а всього по 31 жовтня 2009 року - 386 грн. 69 коп. (350 грн. 03 коп. + 36 грн. 66 коп.). З виписки з карткового рахунку слідує, що за період з 25 листопада 2009 року по 31 березня 2010 року відповідачем внесені 6 357 грн. 90 коп. ((25 листопада 2009 року - 1 000 грн. + 500 грн. 01 коп.) + (25 грудня 2009 року 1 370 грн.) + (26 січня 2010 року 1 200 грн.) + (25 лютого 2010 року 70 грн. 01 коп.) + (31 березня 2010 року 2 217 грн. 88 коп.).

Згідно п. 5.4 Правил користування платіжною картою строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним картам без встановленого мінімального обов'язкового платежу, проводиться в наступною порядку: строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, указаного на платіжній карті.

Отже, з внесеної суми 6 357 грн. 90 коп. підлягають погашенню у повному розмірі проценти 386 грн. 69 коп. та частково тіло кредиту - 5 971 грн. 21 коп. Залишок заборгованості з кредиту складає 8 688 грн. 78 коп. (14 659 грн. 99 коп. - 5 971 грн. 21 коп.).

На підстави викладеного, оскільки суд першої інстанції був іншої думки та відмовив АТ КБ «Приватбанк» у позові про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, то у відповідності до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про часткове задоволення позову, з розділенням судових витрат.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь Банку за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір в розмірі 217 грн. 20 коп. ((263 грн. 19 коп. +394 грн. 79 коп.) х 33,01/100), що відповідає 33, 01 % від задоволених позовних вимог.

-5-

Керуючись статтями 367, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001 Україна) заборгованість за кредитним договором б/н від 28 листопада 2007 року станом на 03 січня 2013 року у сумі тіла кредиту 8 688 (вісім тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн. 78 коп. та 217 (двісті сімнадцять) грн. 20 коп. судового збору в обох судових інстанціях.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення штрафів.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 березня 2019 року.