Номер провадження: 22-ц/813/625/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Грміка Р.Д.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби справах дітей Одеської міської ради, про визнання права на користування квартирою, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні кімнатою у квартирі, -

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним, стягнення моральної шкоди.

11 квітня 2017 року ОСОБА_1 була подана заява про уточнення позовних вимог, а саме залучено в якості співвідповідача ОСОБА_5 та третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради та виключено позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди.

10 серпня 2017 року ОСОБА_1 було подано уточнену позовну заяву, в якій вона просила визнати за нею та неповнолітніми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право на користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 ; вселити її та неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 , виділивши їй та неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в користування кімнату площею 17,5 кв.м.; зобов`язати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_1 та неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перешкод у користуванні кімнатою в квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона разом з неповнолітніми дітьми у листопаді 2015 року, зі згоди відповідачів, вселилася у спірну квартиру, де проживала до 11 грудня 2016 року, а саме до моменту її виселення, а тому вважає, що набула права користуванні на вищезазначену квартиру.

10 жовтня 2017 року ОСОБА_6 подано заперечення на позов, в яких відповідач позов не визнає, зазначає що ні він ні його колишня дружина не мають ніякого відношення до спірної квартири. Позивачка ніколи не проживала спільно з власником квартири.

20 жовтня 2017 року ОСОБА_5 подано заперечення на позов, в яких відповідач позов не визнає повністю та посилається на те, що позивач не є членом сім?ї власника спірної квартири, зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 , а тому не має будь-яких прав на спірну квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018року у задоволенні позову ОСОБА_7 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третіх осіб відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання права на користування квартирою, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов?язання не чинити перешкоди у користуванні кімнатою в квартирі відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018 року, ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_8 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третіх осіб відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання права на користування квартирою, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні кімнатою в квартирі; постановити окрему ухвалу щодо факту грубого порушення відповідачем прав малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також щодо свідка ОСОБА_9 , що під час розгляду справи у Приморського районному суду м. Одеси надавала неправдиві показання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до с. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволеннні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби справах дітей Одеської міської ради, про визнання права на користування квартирою, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні кімнатою у квартирі суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 21 листопада 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Київським районним у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 2255.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області 12 липня 2017 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано.

Доводи скаржника щодо не дослідження договору про пайову участь, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Як вказує сам скаржник в апеляційній скарзі, в матеріалах справи міститься Інформаційна довідка, із якої, вбачається, що підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_5 є договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 12.08.2012 року. Під час здійснення реєстраційних дій, реєстратор отримав вказаний договір, який було укладено саме ОСОБА_5 . В разі переукладання даного договору, він повинен був би надати договір переуступки майнових прав. Так як договір первісно укладався саме ОСОБА_5 тому і для реєстрації було надано вказаний договір, ОСОБА_5 (батько ОСОБА_6 ) на підставі договору про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, серія та номер 7/154-6/2, укладеного 09.08.2012 року між ОСОБА_5 та ТОВ «ВАЛЕО-ІНВЕСТ», акту приймання-передачі нерухомого майна від 19.04.2016 року, є власником квартири АДРЕСА_4 .

Право власності за ОСОБА_5 , згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було зареєстровано 13.06.2016 року.

Згідно довідки про склад сім`ї та прописку від 22 листопада 2016 року, ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить матері позивачки ОСОБА_10 .

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 .

В спірній квартирі зареєстрованих осіб немає.

Відповідно до ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні - громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Але. ОСОБА_1 як була зареєстрована у свої матері так і продовжує бути зареєстрованою. Вказане підтверджує те, що ОСОБА_1 ніколи не змінювала своє постійне місце проживання.

Необґрунтованими є доводи скаржника щодо не пред`явлення вимог про вселення позивача з неповнолітніми дітьми, так як вони не проживають в квартирі, а відтак відсутній предмет спору.

Як було встановлено в судовому засіданні, після повторної реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали в квартирі матері позивачки.

В грудні 2015 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми вселилися в квартиру АДРЕСА_4 .

Починаючи з лютого 2016 року, відповідач ОСОБА_5 , постійно звертався до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з проханням звільнити спірну квартиру, так як він не надав згоди на їх вселення та постійне проживання.

Дана обставина була визнана позивачкою ОСОБА_1 , яка підтвердила, що починаючи з 14 лютого 2016 року ОСОБА_5 звертався до неї з вимогою звільнити квартиру, а тому відповідно до ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

З 2016 року шлюбні відносини між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 почали погіршуватися, що призводило до постійних сварок, образ та завданням тілесних ушкоджень, в результаті яких постійно викликалися співробітники поліції та відносно них складалися протоколи про адміністративне правопорушення.

Вказана обставина, визнавалась сторонами, а тому відповідно до ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

11 грудня 2016 року, під час чергової сварки та виклику поліції, власником квартири ОСОБА_5 були змінені замки, повернені особисті речі ОСОБА_1 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 суду пояснили наступне.

Так, свідок ОСОБА_12 пояснив, що є дільничним інспектором і неодноразово приходив в родину ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які постійно викликали поліцію. Наприкінці грудня 2016 року він за викликом знову прийшов до квартири, де вже знаходилися працівники поліції. Під час відібрання пояснень у ОСОБА_5 , ОСОБА_1 знаходилася на сходовій клітині била двері та вимагала повернути її речі.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що знає родину, так як спільно працює з ОСОБА_1 Їй відомо, що в грудні 2015 року ОСОБА_14 та ОСОБА_6 вселилися в квартиру АДРЕСА_4 . Вона приходила двічі чи тричі в гості, але у відсутність ОСОБА_6 , так усі обставини відомі їй зі слів позивачки. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що наприкінці 2016 року її разом з неповнолітніми дітьми було виселено з квартири.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 , мати позивачки, суду пояснила, що в листопаді 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 разом з неповнолітніми дітьми вселилися в квартиру АДРЕСА_4 . Вона вважала, що дана квартира належить ОСОБА_6 . Після заселення в квартиру, її донька розповідала їй, що стосунки погіршилися і відповідач намагався застосовувати до неї фізичну силу. В грудні 2016 року вона на прохання доньки приїхала за вказаною адресою, де побачила що її речі в пакетах знаходяться на сходовій клітині і ОСОБА_5 виселяє її з дітьми із квартири. З вказаного часу її донька разом з дітьми проживає разом із нею. Про постійні прохання ОСОБА_5 виселитися із квартири їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_9 , суду пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_5 та матір`ю ОСОБА_6 Вони з чоловіком вирішили інвестувати гроші в квартиру АДРЕСА_4 . За їх кошти було проведено ремонт у вказані квартирі. Ні вона ні її чоловік ніколи не надавали згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на постійне проживання у спірній квартирі. Вони бачили, відносини між її сином та позивачкою, які постійно сварилися. Тому вони не бажали аби ОСОБА_1 та ОСОБА_6 постійно проживали в їх квартирі. Їй відомо, що чоловік постійно просив виселитися їх із квартири, так згоди на проживання їм не надавав. Також свідок пояснила, що вони ніколи не проживали однією сім`єю з ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦП України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Положення ч.1 ст.156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Щодо посилання скаржника на рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 то вони не можуть бути прийняті апеляційним судоми до уваги, так як вказана справа стосується зовсім інших правовідносин, які виникли між сторонами. А саме, підставою даного рішення було те. що заявник ОСОБА_15 на протязі 10 років проживала в квартирі, яка належала її чоловіку, із яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Тому, після його смерті вважала, що набула права користування належною йому квартирою. Таким чином, вказане рішення не може застосовуватися в даній справі, так як вони мають різні підстави та предмети спору

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Докази, на підставі яких сторони обґрунтовують обставини, на які вони спираються, мають відповідати вимогам, встановленим ст.ст.77-80 ЦПК України належними, допустимими, достатніми та достовірними.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підсумовуючи повно та всебічно з`ясовані обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, правильним є висновок суду, щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби справах дітей Одеської міської ради, про визнання права на користування квартирою, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні кімнатою у квартирі, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на приписах закону, та надані позивачем докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, не можуть вважатися належними, не є достовірними та допустимими.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, та обставин викладених у позові, позивачка ніколи спільно з власником спірної квартири ОСОБА_5 не проживала, спільним побутом не була пов`язана, згода на її вселення не надавалася ні письмова ні усна, тривалість проживання в квартирі становила два місяці, так як саме з цього часу власник наполягав на звільненні спірного приміщення і це було визнано позивачкою, вона виселилася до квартири своєї матері, де зареєстрована і проживає по теперішній час разом з дітьми, а тому суд умотивовано відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновку суду обставинам справи, неправильну оцінку судом доказів наданих у процесі розгляду справи, суперечать обставинам справи та вимогам діючого законодавства, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 УПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Македонської ОСОБА_16 Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.11.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік