У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Добривечір А.О., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про стягнення суми боргу, інфляційних витрат та 3% річних, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про стягнення суми боргу, інфляційних витрат та 3% річних - задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 281 111 (двісті вісімдесят одна тисяча сто одинадцять) гривень 99 копійок, з яких 174 935, 85 гривень - основа сума боргу, 81 503, 15 - інфляційні витрати, та 24 672, 99 - три відсотки річних.

26 листопада 2018 року Подільським районним судом м. Києва винесено додаткове рішення, яким стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2811 (дві тисячі вісімсот одинадцять) гривень 12 копійок судового збору.

06.02.2019 року до Подільського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_2 , про перегляд заочного рішення по вказаній цивільній справі посилаючись на те, що їй, як відповідачу по справі, про розгляд цивільної справи повідомлено не було, оскільки за зазначеною адресою місця проживання в позові остання не проживає, а про існування Рішення випадково дізналась з Єдиного реєстру судових рішень. Також зазначила про порушення судом, на її думку правил підсудності.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.02.2019 р. заяву відповідача ОСОБА_2 призначено до судового розгляду на 15.03.2019 р.

В судове засідання, призначене на дану дату з`явилась представник позивача, тоді як відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, судова повістка, направлена на зазначену нею адресу, повернулась неотриманою з відміткою відділу поштового зв`язку: «за закінченням терміну зберігання». З огляду на неявку відповідача - судове засідання було відкладено на 23.05.2019 р.

Ухвалою Верховного суду від 08.04.2019 р. витребувано цивільну справу № 369/12755/17 для розгляду касаційної скарги на Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2017 р. про передачу за підсудністю справи для розгляду Подільським районним судом м. Києва.

При цьому, адреса в касаційній скарзі відповідача була вказана вже інша адреса, а саме, місця її проживання, відмінна від тієї, що зазначена в заяві про перегляд заочного рішення.

10.06.2019 р. Постановою Верховного суду - касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року та Постанову Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2018 року, залишено без змін.

15.07.2019 р. цивільна справа була повернута до Подільського районного суду м. Києва.

Розгляд заяви відповідача про перегляд заочного рішення по цивільній справі призначений на 07.11.2019 р. на 14 годину 35 хвилин.

В судове засідання, призначене на 07.11.2019 р. з`явилась представник позивача, яка просила відмовити в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення з підстав, зазначених в письмових запереченнях наданих суду.

Відповідач повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, судова повістка, направлена на зазначену нею адресу повернулась неотриманою з відміткою відділу поштового зв`язку: «за закінченням терміну зберігання».

При цьому, в цей же день 07.11.2019 р. о 10 годині 55 хвилин, через канцелярію Подільського районного суду м. Києва було подано заяву від представника відповідача ОСОБА_4., в якій останній просив судове засідання відкласти, через те, що відповідач відмовилась від попереднього свого представника, а участь даного представника на вказану дату судового засідання не вбачається за можливим, через зайнятість в іншому судовому процесі.

Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви у зв`язку з наступним.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали заяви про перегляд заочного рішення, її доводи та заперечення у їх сукупності, вважає, що заява відповідача про перегляд заочного рішення не обґрунтована, обставини, викладені в заяві не підтверджуються наявними в матеріалами справи, та встановленими в ході судового засідання доказами.

Так, судом встановлено, що в листопаді 2017 року ОСОБА_3 (позивач) звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 (відповідач) (а.с. 2-4). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2017 р. справа була передана за підсудністю для розгляду Подільським районним судом м. Києва (а.с. 41).

При цьому, Постановою Апеляційного суду м. Києва від 27.03.2018 р. апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2017 р. залишено без змін (а.с. 111).

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2018 року головуючого суддю визначено Гребенюка В.В. (а.с. 123)

04.05.2018 року справу прийнято до судового розгляду (а.с. 125).

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про стягнення суми боргу, інфляційних витрат та 3% річних - задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 281 111 (двісті вісімдесят одну тисячу сто одинадцять) гривень 99 копійок, з яких 174 935, 85 гривень - основа сума боргу, 81 503, 15 - інфляційні витрати, та 24 672, 99 - три відсотки річних (а.с. 162а-167).

Відповідно до ч.ч. 3, 9 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Виходячи з цього порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, визначеного вище приведеними Правилами, суд прийшов до висновку про належне повідомлення відповідача про час розгляду справи.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в Постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася їй судом за адресою зареєстрованого місця проживання, та її повернення до суду за закінченням терміну зберігання, є свідомими, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Так, в даному Рішенні встановлено відносно явки учасників наступне.

Відзив на позовну заяву та будь-які заяви, клопотання відповідача стосовно позовних вимог до суду не надходили. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялася судом належним чином, однак, такі повістки з усіх вказаних адрес в матеріалах справи поверталися до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», попри те, що відповідач обізнана про рух справи, оскільки її представник знайомився з матеріалами справи та оскаржував заходи забезпечення позову, тобто уповноважила представника на захист та представництво своїх інтересів у суді (а.с.45, 46, 49-54), та враховуючи, що відповідачем не зазначено доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та можуть вплинути на ухвалене заочне рішення, викладене дає підстави вважати, що остання мала можливість реалізувати свої процесуальні права, однак знехтувала ними, а тому суд приходить до висновку про можливість проведення заочного розгляду справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Водночас, інших доказів на підтвердження поважності причин неявки в судові засідання в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною відповідача в розпорядження суду, також , не надано.

26 листопада 2018 року Подільським районним судом м. Києва винесено додаткове рішення, яким стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2811 (дві тисячі вісімсот одинадцять) гривень 12 копійок судового збору (а.с. 177)

06.02.2019 року до Подільського районного суду м. Києва надійшла заява відповідача, про перегляд заочного рішення по вказаній цивільній справі (а.с. 183-188).

При цьому, відповідач у якості підстави для скасування заочного рішення у відповідній заяві посилається на непідсудність вказаного спору Подільському районному суду м. Києва, оскільки нею оскаржується Ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року про передачу справи за підсудністю. Разом з тим, зазначені обставини не приймаються судом до уваги, оскільки вказане твердження повністю спростовується матеріалами справи, зокрема, станом на час розгляду заяви по суті, 10.06.2019 р. Постановою Верховного суду - касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2018 року залишено без змін.

Щодо неявки відповідача та/або її представника в судові засідання по розгляду заяви про перегляд заочного рішення, та посилання представника відповідача про необхідність відкладення судового засідання, через зміну в судовому розгляді іншого представника, до цих аргументів суд ставиться критично та розцінює їх, як свідому спробу уникнути відповідальності та як дії, спрямовані на затягування виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до частини першої статті 287 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Проте, судом встановлено, що законні підстави для задоволення заяви відсутні.

Так, відповідач належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, що підтверджується численними судовими повістками, направленими на адресу відповідача, в тому числі, і на адресу, зазначеною нею в апеляційній скарзі на Ухвалу суду від 12.12.2017 р.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів коли відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин та якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на обізнаність відповідача щодо руху справи, нею не подано клопотань по суті позову, або відзиву на позовну заяву.

За правилами ч.1 ст.284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст.287 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою залишити заяву без задоволення; скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загальному чи спрощеного позовного провадження.

Частиною 4 статті 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно ч.1 ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Також, згідно з роз`ясненнями Київського апеляційного суду, викладеними в Узагальненні практики судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства при розгляді цивільних справ у порядку заочного розгляду, скасування заочного рішення можливе при наявності двох обставин: 1) поважні причини неявки в судове засідання, про які відповідач не міг завчасно повідомити суд; 2) наявність доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та можуть вплинути на ухвалене заочне рішення. Поважними причинами неявки можуть бути хвороба, тривале відрядження, інші обставини, що об`єктивно перешкоджають явці в судове засідання, які, безумовно, повинні бути підтверджені документально відповідними доказами (додаватись до заяви про перегляд заочного рішення). Крім того, відповідач також повинен вказати докази, які мають значення для справи, та можуть призвести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Наявність вищенаведених обставин мусить бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них заочне рішення скасуванню не підлягає.

У відповідність до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на які надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII). Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішеннявід 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, слід зазначити про те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суду необхідно виходити з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

В спірній по справі ситуації суд виходить з того, що стороною відповідача не дотримано процесуальних вимог цивільного законодавства, які б дозволяли суду дійти висновку про необхідність скасування ухваленого заочного рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач належним чином була повідомлена про розгляд справи та її перебування в провадженні суду, однак, без поважних причин до суду не надіслала відзив на позов та не звернулась вчасно до суду з клопотаннями/відзивом, передбаченими ЦПК України, у зв`язку з чим, у справі було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог на підставі аналізу доказів, які знаходились в матеріалах справи.

Зазначені стороною відповідача обставини не можуть бути підставою для скасування заочного рішення, при фактичній відсутності сукупності підстав, які зазначені в частині першій ст. 288 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною відповідача не надано суду посилання на наявність істотних доказів, які поза розумним сумнівом спростовують обґрунтування позову, суд не має законних підстав для скасування заочного рішення, а тому заява відповідача про перегляд заочного рішення та його скасування є необґрунтованою, безпідставною та недоведеною, в зв`язку з чим, в її задоволенні слід відмовити.

Частиною 4 ст. 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст. ст. 284-288 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про стягнення суми боргу, інфляційних витрат та 3% річних- відмовити;

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає;

Заочне Рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку встановленому ЦПК України. Строк на апеляційне оскарження рішення, згідно ст.287 ЦПК України починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя В.В. Гребенюк