ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/628/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304090000 Міщенко К. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2019 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В., Вініченко Б.Б.

учасники справи:

позивач (скаржник) АТ КБ «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 .В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 11.09.2019 (повний текст складено 11.09.2019, суддя в суді першої інстанції Міщенко К.М.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

05.08.2019 АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість в сумі 85642,85 грн., мотивуючи про те, що ОСОБА_2 , як позичальник, не виконала належним чином свої зобов`язання по кредитному договору внаслідок чого у неї перед банком утворилася заборгованість, про стягнення якої разом з нарахованими згідно умов договору платежами (прострочене тіло кредиту, пеня, штрафи) банк порушує питання в даній справі.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 11.09.2019 позов банку залишено без задоволення.

Суд вказав, що позовні вимоги у справі є необґрунтованими, так як позивач не довів існування між сторонами справи правовідносин з приводу одержання кредиту на вказаних у позові умовах, оскільки надані банком умови кредитування не підписано позичальником.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано 10.10.2019 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі. В обґрунтування вказано на те, що у заяві на укладення кредитного договору відповідач висловив свою згоду, оформлену його підписом, на те, що вказана заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку є кредитним договором. На підставі цього договору відповідачу відкрили кредитний ліміт на картковий рахунок, в послідуючому збільшений з 0,00 грн. до 1800,00 грн. Розмір заборгованості підтверджено розрахунком банку. Відповідач фактично користувався своєю кредитною карткою, що підтверджується рухом коштів по його рахунку, частково погашав наявну заборгованість та неодноразово звертався до банку за перевипуском картки, що, з його сторони, є підтвердженням наявності між сторонами правовідносин на підставі кредитного договору. Згідно правового висновку ВС у постанові від 28.03.2019 у справі №428/2873/17 саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних договорів. Відмова у стягненні простроченого тіла кредиту підриває основи функціонування банківської системи в державі. З висновку ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц слідує, що не підписання умов та правил надання банківських послуг позичальником має враховуватися лише якщо відповідні положення кредитного договору не визнаються позичальником, що в даній справі не мало місця, адже заперечень проти факту ознайомлення з мовами кредитного договору відповідач не висловлювала. З цих підстав скаржник вважає, що судом першої інстанції було порушено правило диспозитивності цивільного процесу, адже суд без ініціативи сторони відповідача вдався до встановлення обставин, які свідчать на його користь. Не маючи доказів проти вимог позивача, суд послався на практику ВС, яка не може бути доказом у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що 16.11.2012 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» - позивач у справі) та ОСОБА_3 (як позичальником відповідач у справі, після зміни прізвища ОСОБА_2 ) укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.9).

У відповідності із цією анкетою-заявою ОСОБА_2 , ознайомившись з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, погодилася, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, складають між банком та нею договір про надання банківських послуг.

При цьому в зазначеній анкеті-заяві не заповнені відповідні поля щодо виду банківських послуг, які має намір одержати відповідач.

До кредитного договору банк додав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку - Архів Умов та правил надання банківських послуг з веб-сайту https://privatbank.ua/terms/.

Банк зазначає, що відповідач, одержавши кредитні кошти, не виконала належним чином своїх зобов`язань по їх поверненню та сплаті визначених умовами кредитного договору платежів простроченого тіла кредиту, пені та штрафів у даному випадку, внаслідок чого в неї перед банком виникла заборгованість, що складається з такого: 0,00 грн. тіло кредиту, 2154,23 грн. прострочене тіло кредиту, 74692,20 грн. пеня за прострочене зобов`язання, 4242,00 грн. пеня за несвоєчасність сплати боргу в сумі понад 100,00 грн., 500,00 грн. фіксована частина штрафу та 4054,42 грн. процентна складова штрафу, а всього в сумі - 85642,85 грн.

Отже, за доводами позивача, вказана сума має бути стягнута в судовому порядку.

Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.

Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У даному випадку в анкеті-заяві позичальника ОСОБА_2 від 16.11.2012 не зазначено ні виду кредиту, який позичальник одержала, ні встановленої відсоткової ставки з визначенням механізму її обрахування. Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з позичальника прострочене тіло кредиту, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату коштів по договору.

Позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на веб-сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Однак у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомлювалась і погоджувалась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2012 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2019 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяві позичальника, яка підписана ним, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання, як другої сторони, до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).

Апеляційний суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Колегія суддів враховує, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 16.11.2012 шляхом підписання анкети-заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України.

З цих підстав апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, про стягнення яких порушено питання в цій справі, отже відповідні позовні вимоги є необґрунтованими, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією ВС у постанові від 04.09.2019 у справі №382/1131/18.

У світлі викладеного, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що правовідносини сторін у справі грунтуються саме на наданих банком умовах кредитування, адже відповідач проти них при розгляді справи не заперечив, оскільки сама по собі позиція контрагента позивача, яка суперечить матеріалам справи, не може мати визначальне значення при вирішенні того, який саме зміст мають правовідносини сторін у справі.

Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_2 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що вищезазначений висновок ВП ВС від 03.07.2019 не може застосовуватись до правовідносин в цій справі, оскільки відповідач не заперечив проти доводів банку у цьому спорі (у той час як у справі, яка розглядалася Верховним Судом, такі заперечення відповідача були наявні) з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст.264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже саме до повноважень суду входить оцінка наданих сторонами у справі доказів та встановлення на їх підставі фактичних обставин справи. При цьому суд вправі як погодитися з такими доказами, так і відхилити їх, навівши свої міркування з цього приводу.

У даному випадку позивач стверджує про наявність між ним та відповідачем, як позичальником, кредитних правовідносин саме на умовах, які надані банком. Однак доказів того, що саме такі умови надання банківських послуг існували в момент укладення кредитного договору та були надані для ознайомлення відповідачу (враховуючи їх мінливий характер, що банком не заперечується) позивач не довів, у зв`язку з чим відповідні позовні доводи судом були обґрунтовано відхилені.

При цьому сама по собі відсутність заперечень протилежної сторони проти існування певних фактичних обставин не може свідчити про автоматичне їх встановлення судом у разі, якщо такі обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами.

У світлі вищенаведеного, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що у заяві на укладення кредитного договору відповідач висловила свою згоду, оформлену її підписом, на те, що вказана заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку є кредитним договором, адже зміст кредитного договору, яким позивач у справі обґрунтовує свої позовні вимоги, не є таким, що погоджений в момент його укладення відповідачем (позичальником). Позивач не довів, що відповідні положення кредитного договору було прочитано відповідачем.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Сам по собі розрахунок заборгованості, наданий банком, не може свідчити про обґрунтованість розміру боргу, оскільки відповідні обрахунки мають ґрунтуватися на нормах договору, погоджених сторонами, що в цій справі не мало місця, отже апеляційні доводи банку з посиланням на обрахунок розміру кредитної заборгованості відповідача є необґрунтованими.

Слід оцінити критично апеляційні доводи про те, що згідно правового висновку ВС у постанові від 28.03.2019 у справі №428/2873/17 саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних договорів, адже в даному випадку до предмету доказування входить встановлення фактично існуючих між сторонами справи положень кредитного договору для чого необхідно довести належне укладення кредитного договору його сторонами в письмовій формі, що в цій справі не мало місця.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що судом першої інстанції було порушено правило диспозитивності цивільного процесу, адже суд без ініціативи сторони відповідача вдався до встановлення обставин, які свідчать на його користь, оскільки як вказано у ст.ст.89, 264 ЦПК України саме на суд покладено обов`язок по оцінці наданих сторонами справи доказів та встановлення на їх підставі фактичних обставин.

Відсутність заперечень однієї зі сторін у справі проти змісту наявних правовідносин сама по собі не може підтверджувати їх існування за відсутності інших доказів, які суд оцінює як належні та допустимі.

Одночасно апеляційний суд враховує, що позичальник фактично кредитні кошти в банку отримувала, що вбачається з обігу коштів по її банківській картці, яким зафіксовано систематичні погашення кредиту (визнання наявності кредитних правовідносин з банком), погоджувалась на пере випуск банківської картки, підтверджуючи наявні правовідносини, отже фактично одержані по кредиту кошти (тіло кредиту) відповідач має повернути позивачу, про що вірно вказує скаржник.

Однак в цій справі банк не заявляє вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, вказуючи її в розмірі 0,00 грн.

При цьому апеляційний суд враховує, що за доводами позивача, які ґрунтуються на положеннях Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбаченому тарифами і частину заборгованості по кредиту. При цьому простроченим кредитом є кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернуті у строк, передбачений договором (п.1.1.1.88 долучених банком до позову Умов).

При цьому за змістом ч.1 ст.1054 ЦК України до обов`язків позичальника за кредитним договором входить повернення одержаних коштів та сплата платежів, встановлених як винагорода кредитора за надання цих коштів, зокрема, відсотків за користування кредитом.

З системного аналізу вищенаведених положень Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку та ч.1 ст.1054 ЦК України слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.

Отже за відсутності визначеного договором порядку нарахування відсотків за користування кредитом позовні вимоги банку про стягнення простроченого тіла кредиту (до якого включено відсотки за користування кредитним коштами) зазначені позовні вимоги банку є необґрунтованими.

Отже за відсутності визначеного договором порядку нарахування відсотків за користування кредитом позовні вимоги банку про стягнення простроченого тіла кредиту (до якого включено відсотки за користування кредитним коштами) зазначені позовні вимоги банку є необґрунтованими, що спростовує відповідні апеляційні доводи скаржника в цій справі про те, що поняття «прострочене тіло кредиту» тотожне власне «тілу кредиту».

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 11.09.2019 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 11.09.2019 у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 08.11. 2019.

Суддя-доповідач

Судді