КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 369/382/17

провадження № 22-ц/824/1285/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання учасники справи: представник відповідача Потапьонок К.В., Бригинець А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року /суддя Ковальчук Л.М./

у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу іпотечного майна. /т. 1 а.с. 4/

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. /т. 1 а.с. 110-116/

Постановою Апеляційного суду Київської області від 15.03.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 було задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу іпотечного майна, а саме квартири АДРЕСА_1, укладений 31.08.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», вирішено питання щодо судового збору на користь держави.

Ухвалою Верховного Суду від 15.08.2018 року справу за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Київської області від 15.03.2018 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Свою позицію суд касаційної інстанції обґрунтував тим, що постановлене рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням вимог закону, а саме ст.ст. 263, 265, 367 ЦПК України, а висновки є передчасними. Зокрема, позивачами не надано жодних доказів використання спірної квартири як місця свого проживання, а встановлення цієї обставини судом апеляційної інстанції на підставі отримання позивачами судових повісток за адресою спірної квартири, спростовується наявними у матеріалах справи конвертами, які протягом всього розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді повертались на адресу судів без вручення позивачам за закінченням терміну зберігання. Також, позивачами не надано доказів, зокрема, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження відсутності в них іншого нерухомого житлового майна. Крім того, посилаючись в своєму рішенні як на підставу реалізації іпотечного майна на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки та маючи докази про його оскарження, апеляційний суд не з'ясував чи є воно чинним. /т. 2 а.с. 10-14/

При новому розгляді, судом апеляційної інстанції встановлене наступне.

Так, в апеляційній скарзі, ОСОБА_6 посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не взяв до уваги вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлена тимчасова заборона на відчуження предметів іпотеки за валютними кредитами, а також проігнорував правові позиції Верховного Суду України з цього приводу, де зазначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії цього Закону не підлягає виконанню. Також зазначив, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що предмет іпотеки - квартира не відповідає усім умовам, визначеним у Законі, у зв'язку з чим просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2017 року, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 р. ліквідовано Апеляційний суд м. Києва та Апеляційний суд Київської області і утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 2 жовтня 2018 року № 3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 3 жовтня 2018 року.

Таким чином, розгляд справ та матеріалів, що знаходились у провадженні Апеляційного суду м. Києва та Апеляційного суду Київської області, з урахуванням нового автоматичного розподілу справи, здійснюється Київським апеляційний судом.

Апелянт ОСОБА_6 як і позивач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явились. Про день та час розгляду слухання справи повідомлялись неодноразово. Усі повідомлення повернулись за закінченням терміну зберігання. Оголошення про виклик відбулось через офіційний веб-сайт Судової влади України. /т. 2 а.с. 44/

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки сторони зобов'язані у відповідності до ст. 43 ЦПК України виконувати процесуальні обов'язки та добросовісно користуватись процесуальними правами у відповідності до ст. 44 ЦПК України.

Аналогічне твердження висловлене і Європейським судом з прав людини про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який з'явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 29.05.2006 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № КІV0GA00000127 про надання споживчого кредиту у розмірі 27 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних. /т. 1 а.с. 9-10/

У забезпечення вищевказаного кредитного договору між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 29.05.2006 року був укладений договір іпотеки № КІV0GA00000127, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 /т. 1 а.с. 11-12/

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2012 року позов ПАТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6 задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КІV0GA00000127 від 29.05.2006 року в розмірі 45 072, 45 доларів США звернуто стягнення на квартиру загальною площею 67, 40 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом надання дозволу на продаж вказаного предмету. /т. 1 а.с. 13-14/

31.08.2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. /т. 1 а.с. 7/

16.03.2017 року на вказане заочне рішення ОСОБА_6 було подано апеляційну скаргу, в якій він просив скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2012 року, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк» відмовити. /т. 1 а.с. 72-75/

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Апеляційного суду Київської області від 18.10.2017 року апеляційну скаргу було частково задоволено, заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове. Звернуто стягнення в рахунок заборгованості ОСОБА_6 у сумі 30511,28 доларів США перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру загальною площею 67,40 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Початкова ціна предмета іпотеки визначена у сумі 85 1282,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Таким чином, судом апеляційної інстанції зменшено суму заборгованості по кредитному договору.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, з урахуванням вказівок касаційного суду, колегія суддів доходить висновку, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до яких за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання; ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який визначає, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ "Про іпотеку" та вимогами щодо такого майна; ч. 1 ст. 205 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу; ч. 1 ст. 526 ЦК України, якою визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та проігноровано правові позиції Верховного Суду України про те, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії цього Закону не підлягає виконанню, колегією суддів не приймаються до уваги як такі, що спростовуються дослідженими обставинами справи судом першої інстанції.

Так, за змістом ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» для розповсюдження його дії на предмет іпотеки, що лежить в основі зобов'язань перед банком, повинні бути дотримані встановлені законом умови. Таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

В суді першої інстанції таких доказів відповідності іпотечного майна вимогам ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не надано.

Як вбачається з матеріалів справи та долучених до неї доказів, протягом розгляду даної цивільної справи в усіх інстанціях, судові повістки-повідомлення про виклик позивачів у судове засідання повертались із конвертами за закінченням строку зберігання.

Вказані повідомлення направлялись виключно за адресою спірної квартири, а саме: АДРЕСА_1., що як вказує апелянт є місцем реєстрації та місцем постійного проживання позичальника/майнового поручителя.

Тобто, факт не отримання кореспонденції вказує на те, що дану адресу позивачі не використовують в якості постійного місця проживання.

Також, як встановлено постановою ВеликоїПалати Верховного Суду від 31.10.2018 року, позивачами не надано до суду першої інстанції витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відсутності у них іншого нерухомого майна.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на спірні правовідносини.

З огляду на викладене, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: