Провадження № 2/369/1051/19
РІШЕННЯ

Іменем України

15.10.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Заїці О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, процентів за користування вкладом та 3 % річних,

В С Т А Н О В И В:

ПозивачОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, процентів за користування вкладом та 3 % річних.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 28.08.2008 року вона надала у борг ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 16 500 доларів США.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.11.2011 року у цивільній справі № 2-3362/11 було задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 16 500 доларів США, що еквівалентно 131 707,95 грн..

28.03.2012 року відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 31928374 з примусового виконання рішення суду № 2-3362/11.

Позивачка посилалась на те, що у вищевказаній розписці від 28.08.2008 року було визначено суму боргу в доларах США (16 500), рішенням суду від 15.11.2011 року встановлено еквівалент боргу в гривнях у розмірі 131 523,15 грн., тобто еквівалент суми боргу у 2011 році визначався за курсом НБУ 7 грн. 98 коп. за 1 доларів США.

Разом з тим позивач зазначила, що ОСОБА_4 фактично сплачено грошові кошти 05.09.2018 року (день платежу), де курс НБУ становив 28 грн. 49 коп. за 1 долар США, а отже у відповідності до вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України сума боргу, що підлягає сплаті на день платежу становить 444 444,00 грн., з яких 131 523,15 грн. було сплачено.

Позивач вказала, що сума боргу, яка підлягає сплаті у гривнях та яку ОСОБА_4 не доплатив становить 312 920,85 грн..

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 867 206,55 грн., які складають суму боргу, яка підлягає сплаті у гривнях на день платежу - 312 920 грн. 85 коп., проценти за користування вкладом - 18 216,32 долари США, що в еквіваленті становить 514 793,20 грн. (за курсом НБУ 28,26 грн. за 1 долар США станом на 10.09.2018 року), 3 % річних - 1397,47 доларів США, що еквівалентно 39 492,50 грн..

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали та просили його задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала та заперечувала проти його задоволення.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2011 року у справі № 2-3362/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь із ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 16 500 доларів США, що еквівалентно 131 707,95 грн., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 317,07 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У решті позову відмовлено.

14 лютого 2012 року на підставі рішення суду від 15 листопада 2011 року у справі № 2-3362/2011 видано виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики у розмірі 16 500 доларів США, що еквівалентно 131 707,95 грн., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 317,07 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

28 березня 2012 року відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 31928374 з примусового виконання вищевказаного судового рішення.

05 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_4 сплатив грошові кошти у розмірі 131 707,95 грн. на користь позивача ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням (заява на видачу готівки) № 1118_1 від 05.09.2018 року на суму 132 146,00 грн..

У зв`язку зі сплатою боргу, визначеного рішенням суду, головним державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Міщенко Ларисою Миколаївною було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 11.10.2018 року.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на дії головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Міщенко Лариси Миколаївни та просила скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 11.10.2018 року.

05 лютого 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено ухвалу у справі № 369/8038/17 за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головний державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області Міщенко Лариса Миколаївна, ОСОБА_4 про скасування постанови про закриття виконавчого провадження, якою суд задовольнив скаргу ОСОБА_1 та постановив скасувати постанову головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Міщенко Лариси Миколаївни від 11.10.2018 року про закінчення виконавчого провадження № 31928374.

Не погоджуючись з даною постановою ОСОБА_4 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою якою просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.02.2019 у справі № 369/8038/17 та ухвалити нове рішення яким відмовити скаржнику у задоволенні скарги.

24 квітня 2019 року Київським апеляційним судом було винесено постанову, згідно якої апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2019 року - без змін.

В даній постанові, суд зокрема послався на позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, в якій зазначено, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

Суд зазначив, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

З урахуванням наведеного, виконавче провадження № 31928374 підлягає відновленню та боржник має перерахувати стягувачу іноземну валюту, визначену судовим рішенням у розмірі 16 500 доларів США.

Згідно вимог ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст. 1047 Цивільного кодексу України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що у випадку задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу у розмірі 312 920,00 грн. матиме місце подвійне стягнення грошових коштів з відповідача, що є порушенням чинного законодавства України.

Щодо вимог позивача про стягнення нарахованих процентів та 3 % річних, слід зазначити наступне.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку процентів за користування позикою згідно боргової розписки від 29.08.2018 року вбачається, що позивачем за період з 29.08.2008 року по 05.09.2018 року (за 2293 дні) нараховано проценти на рівні облікової ставки Національного банку України у загальному розмірі 18 216,32 доларів США.

3 % річних нараховано позивачем за період з 11.09.2015 року по 05.09.2018 року у розмірі 1 397,47 доларів США.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 року № 10-74/0/4-13 «Про деякі питання застосування статті 625 ЦК України» положення стаття 625 ЦК регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому частина третя статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов`язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, із рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК України про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В даному випадку, слід зазначити, що позивачем були нараховані проценти на грошові кошти в сумі 15 600 доларів США.

Слід зазначити, що договором позики не було передбачено нарахування й одержання позикодавцем процентів від суми позики.

В позовній заяві, позивач посилалась на те, що проценти за користування вкладом нараховані у розмірі 18 216,32 доларів США.

Однак у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, процентів за користування вкладом та 3 % річних не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 509, 599, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 158, 263, 265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, процентів за користування вкладом та 3 % річних відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2018 року про накладення арешту на 22/50 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 .

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складено 08 листопада 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Ковальчук Л.М.