Провадження № 22-ц/801/1730/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 рокуСправа № 127/10292/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Міхасішина І.В., Сопруна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,

Рішення ухвалив суддя Федчишен С.А.

Рішення ухвалено о 09.36 год. в м. Вінниці

Повний текст рішення складено 11 червня 2019 року,

Встановив:

10 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що з 05 жовтня 2003 року до 09 жовтня 2012 року він із відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року з нього стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

За його заявою, яку він 15 липня 2016 року подав за місцем роботи, присуджені аліменти утримуються із його заробітної плати.

З 21 листопада 2012 року до 10 серпня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , із якою вони мають спільну дитину ОСОБА_6 , на утримання якої рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року з нього стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

З 16 червня 2018 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , яка на даний час є безробітною. Крім того вона має неповнолітнього сина від попереднього шлюбу - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом з ними. На даний час і дружина і її неповнолітній син перебувають на його утриманні.

В силу специфіки своєї військової служби, з 23 березня 2017 року і до даного часу він проживає у м. Києві, у зв`язку з чим вимушений винаймати кімнату в гуртожитку, за яку відповідно до договору надання послуг щодо проживання у гуртожитку від 01 липня 2018 року № 153/18 щомісячно сплачує 2436,05 грн. Крім того на поїздки з м. Вінниці в м. Київ та у зворотному напрямку він додатково витрачає 2000 грн. в місяць.

З жовтня 2018 року він має фінансові зобов`язання перед ПАТ «ПУМБ» за кредитним договором; щомісячна сума сплати кредиту складає 3584 грн.

Його повсякденні витрати, які пов`язані з його проживанням, харчуванням, придбанням одягу, побутом та інше під час перебування в м. Києві, у вартісному співвідношенні є значними.

Також зазначив, що Вінницький міський суд у своєму рішенні від 12 лютого 2019 року у справі № 127/30275/18, яким з нього стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_9 , обґрунтовано прийшов до висновку, що чинне сімейне законодавство передбачає достатній розмір аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частки від доходу платника аліментів, а тому, враховуючи необхідність утримання саме двох неповнолітніх дітей, суд прийшов до висновку, що частки на утримання кожного з дітей мають становити 1/6 від його заробітку (доходу). Такі обставини, які встановлені судовим рішенням, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

У зв`язку з цим просив змінити розмір аліментів, визначений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року, які стягуються з нього на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_3 , шляхом зменшення розміру аліментів з 1/4 частки до 1/6 частки від його заробітку (доходу).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2019 року позов задоволено.

Зменшено розмір аліментів, визначених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768,40 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та винести постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Зазначила, що оскаржуване рішення вважає необ`єктивним, необґрунтованим та ухваленим із грубим порушенням норм матеріального й процесуального права. Судом першої інстанції не враховано, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності підстав для зменшення розміру аліментів, а саме: зміни матеріального стану, погіршення здоров`я, порівняно з тим часом, коли судом було присуджено стягнення аліментів.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Момот В.Д. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 8).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 10 вересня 2014 року (а. с. 9-10).

Із довідок про доходи позивача ОСОБА_2 вбачається, що за період з серпня 2016 року по грудень 2016 року з його заробітної плати утримано аліменти в загальній сумі 14 611,09 грн. (довідка № 386 від 10 грудня 2018 року); за період з січня 2017 року по грудень 2017 року - утримано аліменти в загальній сумі 42 959,71 грн. (довідка № 387 від 10 грудня 2018 року); за період з січня 2018 року по листопад 2018 року - утримано аліменти в загальній сумі 49 744,46 грн. (довідка № 388 від 10 грудня 2018 року) (а. с. 11-13).

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 та зменшивши розмір стягуваних з нього аліментів на утримання сина - з 1/4 частки заробітку (доходу) до 1/6 частки заробітку (доходу), суд першої інстанції послався на те, що матеріальний стан позивача погіршився у зв`язку з тим, що він сплачує аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_9 в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу), на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), та має на утриманні непрацездатну дружину ОСОБА_10 , що на думку суду ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Також при ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з рівності обов`язку батьків щодо утримання своїх дітей; з того, що відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати 50 відсотків, та що позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_10 і проживає разом з нею та її сином ОСОБА_11 однією сім`єю, а тому зменшення розміру аліментів на сина ОСОБА_4 до 1/6 частки всіх видів заробітку позивача буде забезпечувати справедливий баланс щодо захисту прав малолітніх дітей та буде відповідати основним соціальним гарантіям, закріпленим Конституцією України та законами України.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини.

При визначенні розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно положень ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач у виконання вимог ст. 12, 81 ЦПК України не довів суду наявності обставин, які згідно з 1 ст. 192 СК України можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів на дитину.

Обґрунтовуючи свої вимоги про зменшення розміру аліментів, позивач зазначив те, що рішенням суду від 12 лютого 2019 року з нього стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_12 в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку щомісячно; його дружина ОСОБА_10 , яка на даний час є безробітною, та її неповнолітній син ОСОБА_8 перебувають на його утриманні; у зв`язку з специфікою військової служби він вимушений винаймати кімнату в гуртожитку в м. Києві, за яку щомісячно сплачує 2436,05 грн., а також витрачає по 2000 грн. в місяць на поїздки з м. Вінниці в м. Київ та у зворотному напрямку; крім того з жовтня 2018 року має фінансові зобов`язання перед ПАТ «ПУМБ», щомісячно сплачує кредит в сумі 3584 грн.

Проте зазначені позивачем обставини та надані на їх підтвердження докази не свідчать про погіршення його матеріального стану чи стану його здоров`я з часу ухвалення судом рішення про стягнення аліментів на сина ОСОБА_4 , що робить неможливим сплату ним аліментів на дитину у визначеному судом розмірі.

Із довідок про доходи ОСОБА_2 № 386, № 387, № 388, виданих Управлінням державної охорони України 10 грудня 2018 року, вбачається, що розмір заробітної плати позивача за період з серпня 2016 року по листопад 2018 року збільшується (а. с. 11-13).

Як свідчать матеріали справи з 21 листопада 2012 року позивач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 серпня 2015 року (а. с. 14-15). У шлюбі мають доньку ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13 червня 2014 року (а. с. 16).

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області, яким з позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ухвалено 28 жовтня 2014 року, тобто після народження доньки позивача ОСОБА_12 . Зі змісту рішення суду від 28 жовтня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку визнає в повному обсязі, і з урахуванням такої заяви ОСОБА_2 позов було задоволено повністю. Тобто позивач, маючи на той час на утриманні малолітню доньку Єву, не заперечував проти стягнення з нього на утримання сина аліментів в розмірі 1/4 частки його заробітку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на доньку ОСОБА_6 в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 27 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 17-22). Зі змісту цього рішення вбачається, що ОСОБА_2 позов визнав частково та вважав за можливе сплачувати аліменти в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку, оскільки має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_13 , безробітну дружину ОСОБА_10 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 , а також має фінансові зобов`язання перед ПАТ «ПУМБ» за кредитним договором.

Відповідно до частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Враховуючи ухвалені судами рішення про стягнення з позивача ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_4 - в розмірі 1/4 частки заробітку та доньку Єву - в розмірі 1/6 частки заробітку, загальний розмір присуджених до стягнення аліментів є меншим 50% заробітної плати позивача.

Посилання позивача як на підтвердження погіршення його матеріального стану на те, що на його утриманні перебуває безробітна дружина ОСОБА_10 , є безпідставним.

Із матеріалів справи вбачається, що 16 червня 2018 року позивач уклав шлюб із ОСОБА_14 , якій після одруження присвоєно прізвище ОСОБА_15 (а. с. 23).

Згідно довідки Вінницької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості № 116 від 22 листопада 2018 року ОСОБА_10 перебуває на обліку як безробітна з 21 серпня 2018 року (а. с. 24).

Проте така довідка не свідчить про те, що ОСОБА_10 є непрацездатною особою, у зв`язку з чим може потребувати утримання від сторонніх осіб, а свідчить про те, що станом на 22 листопада 2018 року ОСОБА_10 перебувала на обліку як безробітна. Отже висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про те, що на утриманні позивача перебуває непрацездатна дружина ОСОБА_10 , є безпідставним, оскільки такий висновок не підтверджується матеріалами справи.

Крім того така довідка видана станом на 22 листопада 2018 року, тоді як з позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 10 квітня 2019 року, а рішення у справі ухвалено 05 червня 2019 року.

Є безпідставним посилання позивача не те, що на його утриманні також перебуває неповнолітній син дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки такі обставини не підтверджені будь-якими доказами. Із копії свідоцтва про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_3 від 01 жовтня 2002 року вбачається, що його батьком є ОСОБА_16 , який згідно положень ст. 141 та 180 СК України має рівний порівняно з матір`ю дитини обов`язок щодо утримання сина до досягнення ним повноліття.

Згідно довідки Національної академії Державного управління при Президентові України від 20 вересня 2018 року № 20, ОСОБА_2 з 23 березня 2017 року проживає у кімнаті 513 гуртожитку готельного типу № 2 Національної академії державного управління при Президентові України за адресою: вул. Мельникова, 36/1, відповідно до договору надання послуг щодо проживання у гуртожитку готельного типу Національної академії державного управління при Президентові України від 01 липня 2018 року № 153/18, та відповідно до умов договору щомісячно здійснює оплату за послуги з проживання в сумі 2436,05 грн. (а. с. 26).

Водночас із копії договору № 153/18 надання послуг щодо проживання у гуртожитку готельного типу Національної академії державного управління при Президентові України від 01 липня 2018 року вбачається, що договір діє до 31 грудня 2018 року (а. с. 27-33). Тобто на момент подання позову до суду - 10 квітня 2019 року та ухвалення рішення у справі - 05 червня 2019 року зазначений договір не діяв.

Крім того позивач не довів суду належними та допустимими доказами того, що щомісячна оплата ним коштів в сумі 2436,05 грн. за оренду кімнати в гуртожитку, призвела до погіршення його матеріального стану, що призвело до неможливості сплати ним аліментів на сина у визначеному судом розмірі, зважаючи також на те, що розмір доходу (заробітної плати) позивача з моменту ухвалення судом рішення суду про стягнення аліментів на сина збільшився.

Також із матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_2 уклав із ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» договір про споживчий кредит на придбання ноутбука вартістю 25 799 грн.; розмір наданого кредиту становить 21 499 грн.; пільговий період - 6 місяців, при цьому розмір щомісячного платежу становить 3584 грн. (а. с. 34-38).

Проте зазначені обставини також не свідчать про погіршення матеріального стану позивача, а навпаки свідчать про те, що позивач, усвідомлюючи, що він має двох неповнолітніх дітей, яких він зобов`язаний утримувати, вирішив придбати на умовах кредиту ноутбук вартістю 25 799 грн., який не є річчю першої необхідності, тобто, при оформленні кредиту - усвідомлював свою платоспроможність.

Посилання позивача як на одну з підстав для зменшення розміру аліментів на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року у справі № 127/30275/18, яким з нього стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_9 , яким встановлено, що чинне сімейне законодавство передбачає достатній розмір аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частки від доходу платника аліментів, а тому, враховуючи необхідність утримання саме двох неповнолітніх дітей, суд прийшов до висновку, що частки на утримання кожного з дітей мають становити 1/6 від його заробітку (доходу), також є безпідставним з огляду на те, що стаття 192 СК України такої підстави для зменшення розміру аліментів на передбачає.

Крім того нормами сімейного законодавства України передбачено мінімальний гарантований та мінімальний рекомендований розмір аліментів на дітей і передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом.

Враховуючи викладене та перш за все інтереси дитини, її право на належний рівень життя та забезпечення нормальної життєдіяльності, а також враховуючи те, що позивач не довів належними й допустимими доказами погіршення майнового стану, що унеможливлює сплату ним аліментів на сина в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку щомісячно, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не дав належної оцінки зазначеним обставинам справи та в порушення ч. 8 ст. 7 СК України ухвалив рішення без врахування інтересів дитини, а тому таке рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до суду апеляційної скарги на рішення суду відповідач ОСОБА_1 сплатила судовий збір в сумі 1152, 60 грн. (а. с. 99), який підлягає стягненню на її користь з позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) 1152,60 грн. судового збору, сплаченого нею при поданні апеляційної скарги на рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіІ.В. Міхасішин
В.В. Сопрун