Справа № 645/2827/18
Провадження № 2/645/175/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харків в складі:

головуючого судді Сілантьєвої Е.Є. .

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

учасники справи:

представник позивача ТОВ «Міжнародна інноваційна група» ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності від 09.01.2018 року та наказу ТОВ «Міжнародна інноваційна група» №2К-17/08/2018 від 17 серпня 2018 року,

представник відповідача- Кравцов Р.М., який діяв на підставі довіреності від 07.02.2017 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна група» до ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, узагальнені доводи інших учасників справи.

23 травня 2018 року ТОВ «Міжнародна інноваційна група» в особі представника ОСОБА_4 звернулось до Фрунзенського районного суду м. Харків з позовом до ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначили, що ТОВ «Міжнародна інноваційна група» у відповідності до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» на підставі п.12.3.1 Договору іпотеки від 16.08.2007 року, посвідченого ПНХМНО ОСОБА_5 за реєстровим №381 зареєструвало за собою право власності на квартиру загальною площею 64,3 кв.м., житловою 43,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Харків, Салтівське шосе б. 250 А кв.281, яка раніше належала ОСОБА_3 Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №112244024 від 30.01.2018 року. Вищевказана квартира, яка раніше належала ОСОБА_3 була придбана ним не за рахунок кредитних коштів. ОСОБА_3 з моменту укладення кредитного договору та договору іпотеки та до теперішнього часу офіційно зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 б. 46, а не за адресою предмета іпотеки. Будинок, де офіційно зареєстрований відповідач належить на праві приватної власності його дружині ОСОБА_6 з 28.12.2006 року. З ОСОБА_6 відповідач перебуває у шлюбі з 10.05.1973 року і по теперішній час, тобто вказаний будинок був набутий у шлюбі. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 має частку у спільній власності у вказаному будинку та зареєстрований в ньому, він має місце для постійного проживання.14.03.2018 року ТОВ «Міжнародна інноваційна група» було направлено відповідачу письмову вимогу про добровільне звільнення з квартири, проте, станом на 10.05.2018 року відповідач вищевказану вимогу не виконав.

Представник позивача ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності від 09.01.2018 року заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, а також відповідь на відзив, відповідно до якого зазначив, що вважає заперечення, наведені відповідачем необґрунтованими. Зазначив, що станом на 29.08.2018 року жодних дій, спрямованих на добровільне виселення з житлового приміщення не вчинено. Крім цього, посилання відповідача, на те, що позивач зобовязаний надати постійне місце проживання не передбачено законом. Також до суду надійшли додаткові пояснення позивача, відповідно до яких зазначено, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбних відносинах з ОСОБА_6 з 10.05.1973 року. Будинок, за адресою вул. Центральна б. 46 с. Новий Мерчик, Валківський район, Харківська область, де офіційно зареєстрований та проживає відповідач належить на праві власності його дружині ОСОБА_6 з 28.12.2006 року відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.11.2018 року, звідси випливає, що вказаний будинок був набутий в шлюбі. ОСОБА_3 має право на частку у спільній власності у вказаному будинку та зареєстрований у ньому, а тому має інше місце для постійного проживання.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності від 07.02.2017 року заявлені позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування заперечень зазначив, що , йому відомо, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: м. Харків, Салтівське шосе б. 250 А кв.281 було перереєстровано за ТОВ «Міжнародна інноваційна група». Підставою для перереєстрації був іпотечний договір на вказану квартиру. Він з даним переоформленням не погоджується та на цей час оскаржує його у судовому порядку. Представник відповідача вказав, що спірна квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів і тому, при вирішенні справи, підлягають застосуванню ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР. Представник ОСОБА_3 зазначив, що відповідач дійсно офіційно зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 б. 46. Зазначений будинок належить на праві власності його дружині ОСОБА_6, та є її особистою власністю, про що він також надав офіційну заяву, посвідчену нотаріусом. Посилання позивача на належність йому частки на праві власності у будинку є неспроможним та надуманий. Також зазначив, що обовязковою умовою виселення його з наведеної квартири є надання йому позивачем іншого постійного житлового приміщення. Наявність у дружини ОСОБА_6 в приватній власності житлового будинку ніяк не передбачено законом як підстава для ненадання йому при виселенні іншого постійного житлового приміщення. Відповідач постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 А, а у будинок у с. Новий Мерчик приїжджає іноді, що не дає підстави для висновку про його постійне там проживання. Крім того, згідно пояснень представника відповідача місце проживання і місце реєстрації не є тотожними та не свідчить про його місце проживання.

Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харків від 26 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

27 серпня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_3

31 серпня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача ОСОБА_2

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2018 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду.

26 вересня 2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 -ОСОБА_7 -відмовлено.

27 листопада 2018 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача ОСОБА_2 та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

11 грудня 2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення документів до матеріалів справи.

15 січня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача ОСОБА_2

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази в їх сукупності, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, суд вважає можливим ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлені судом обставини.

Судом встановлено, що ТОВ «Міжнародна інноваційна група» у відповідності до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» на підставі п.12.3.1 Договору іпотеки від 16.08.2007 року, посвідченого ПНХМНО ОСОБА_5 за реєстровим №381 зареєструвало за собою право власності на квартиру загальною площею 64,3 кв.м., житловою 43,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Харків, Салтівське шосе б. 250 А кв.281, яка раніше належала ОСОБА_3 Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №112244024 від 30.01.2018 року (а.с.5-9).

З матеріалів справи вбачається, що 16 серпня 2007 року між АКБ «Європейський» та відповідачем було укладено кредитний договір № К/017/2009 відповідно до вимог якого було надано кредит у вигляді кредитної лінії з правом відновлення в сумі 30 000,00 доларів США на строк з 16 серпня 2007 року по 15 серпня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позичальник та позикодавець уклали договір іпотеки від 16 серпня 2007 року (далі - Договір), який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним № 381. Відповідно до п. 2 іпотечного договору на забезпечення основного зобовязання відповідачем була передана квартира № 281 по Салтівському шосе № 250-а у м. Харкові, яка належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16 липня 2007 року, тобто до укладення договору кредиту.

Також судовим розглядом встановлено, шо з інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, б. 46.

Відповідно до договору купівлі продажу від 15 жовтня 1991 року ОСОБА_6 є власником будинку, розташованого за адресою: Харківська обл., Валківський район, с. Новий Мерчик, вул. Радянська, б. 46.

Норми права, що підлягають застосуванню.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Невиконання кредитних зобов'язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах: від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.

Верховним Судом зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Крім того, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу»та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов'язані з виконанням зобов'язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов'язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб'єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ОСОБА_8 Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року справа № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317 цс 18)

Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи.

Судом встановлено, що ТОВ «Міжнародна інноваційна група», як новий власник, що придбав спірне майно, квартиру загальною площею 64,3 кв.м., житловою 43,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Харків, Салтівське шосе б. 250 А кв.281, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач по справі відмовляється виселитися з нього.

Разом з тим спірне житлове приміщення, квартира загальною площею 64,3 кв.м., житловою 43,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Харків, Салтівське шосе б. 250 А кв.281придбане позивачем у колишнього іпотекодержателя цього майна, АКБ «Європейський», при придбанні якого ТОВ «Міжнародна інноваційна група» мало бути обізнаним про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов'язані з придбанням спірної нерухомості.

Тому, позивач по справі на цей час може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов'язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов'язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Також суд зазначає, що твердження позивача про наявність на праві власності у відповідача частини будинку розташованого за адресою: Харківська обл., Валківський район, с. Новий Мерчик, вул. Радянська, б. 46 є неспроможними та не підтверджені належними доказами. Факт перебування у шлюбу під час придбання нерухомого майна не свідчить про обовязкове виникнення права власності на нього. Крім того, у судовому засіданні оглядалась нотаріальна посвідчена заява ОСОБА_3, згідно якої останній зазначив, що він перебуває у шлюбі з ОСОБА_6, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи права третіх осіб, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства підтверджує, що гроші, за які його дружина купила житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська обл., Валківський район, с. Новий Мерчик, вул. Радянська, б. 46, належать їй на праві особистої приватної власності та не належать до спільного майна подружжя, у звязку з чим, він не набув права власності щодо зазначеного майна. Згідно змісту заяви, позивачу було розяснено зміст ст. ст. 60, 65 Сімейного кодексу України. Враховуючи викладене, позивач прийшов передчасного висновку щодо належності на праві власності будинку розташованого за адресою: Харківська обл., Валківський район, с. Новий Мерчик, вул. Радянська, б. 46 відповідачу по справі.

Також суд зазначає, що реєстрація ОСОБА_3 за вказаною адресою не свідчить про набуття за ним права власності на будинок та не свідчить про його постійне місце проживання у ньому, виходячи зі змісту Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача, тому позовні вимоги в частині стягнення судових витрат з відповідача задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258 - 259, ст.263-265, ст.268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна група» до ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ТОВ «Міжнародна іноваційна група», адреса для листування: 03083, м.Київ, пр-т Науки б.50 кімн. 1.

Представник позивача ОСОБА_9, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 б. 2 кв.25,

Відповідач ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, адреса: Харківська обл., Валківський район, с. Новий Мерчик, вул. Центральна, б. 46.

Представник відповідача ОСОБА_7, адреса мешкання: м. Харків, Салтівське шосе б. 250 А кв.281.

Повне судове рішення складено 28.02.2019 року.

Головуючий суддя