ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 648/3547/18 Головуючий в І інстанції: Рибас А.В.
Номер провадження: №22-ц/819/1564/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Давиденко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07 серпня 2019 року, у складі судді Рибас А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Інгулецької сільської ради Білозерського району Херсонської області, Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ) про визнання в порядку спадкування за законом права постійного користування земельними ділянками,

В С Т А Н О В И В :

20 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Інгулецької сільської ради Білозерського району Херсонської області, Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 04.02.2019 року, просила визнати за нею у порядку спадкування за законом право постійного користування земельними ділянками загальною площею 39,55 га, що розташовані на території Інгулецької сільської ради Білозерського району Херсонської області, надані для ведення селянського (фермерського) господарства, на підставі державного акту на право постійного користування землею серії IV-ХС №003481, виданого 24.11.1998 року Інгулецькою сільською радою Білозерського району Херсонської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №10, що перебувала в постійному користуванні ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтований наступним.

Рішенням Інгулецької сільської ради народних депутатів Білозерського району Херсонської області від 21.01.1993 року її батьку ОСОБА_3 була надана у постійне користування земельна ділянка площею 25,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства, розташована на території вказаної сільської ради.

Крім того, рішенням сесії Білозерської районної ради народних депутатів №185 від 23.04.1996 року ОСОБА_3 була надана у постійне користування земельна ділянка площею 14,45 га для ведення селянського (фермерського) господарства, розташована на території Інгулецької сільської ради Білозерського району.

На підставі вищевказаних рішень 24.11.1998 року ОСОБА_3 був виданий державний акт на право постійного користування землею, загальною площею 39,55 га серії IV-ХС №003481, зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №10.

При цьому, 01.03.1993 року розпорядженням Білозерської районної ради народних депутатів Херсонської області було зареєстроване фермерське господарство "Лідія", засновником якого став ОСОБА_3

26.01.1998 року було видано свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи Фермерське господарство "Лідія", про що зроблено запис в журналі обліку реєстрацій за №528.

16 березня ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батько ОСОБА_3 помер.

19.10.2018 року її представник ОСОБА_4 звернувся до державного нотаріуса Білозерської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , однак нотаріусом було видано лист-роз`яснення про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку в зв`язку з тим, що спадкодавець користувався земельною ділянкою не на підставі договору емфітевзису, а на підставі державного акту на право постійного користування землею.

Вважає вказану відмову нотаріуса незаконною та такою, що суперечить вимогам законодавства, зокрема послалась на положення Конституції України, ст.ст.6, 13 та ст.1 Протоколу №1 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, ст.7, 22, 23, 27 Земельного кодексу України 1990 року, ст.ст.92, 140, 141 ЗК 2001 року, ст.1216 ЦК України, ст.ст.14, 19, 20, 23 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство, Закон України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".

Так, вказала, що земельна ділянка її батьком була отримана у постійне користування. Ні ЗК України 1990 року, ні ЗК України 2001 року не передбачено такої підстави для припинення права постійного користування землею як смерть користувача. У зв`язку з Рішенням КСУ від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 норма п.6 Перехідних положень ЗК України (про необхідність переоформлення права постійного користування землею особами, які мають землю у такому користуванні, але за ЗК України 2001 року не можуть мати її на такому праві) втратила юридичну силу. Тобто, відсутні обмеження права постійного користування землею, набуте громадянами до 01.01.2002 року.

ЗК України 2001 року, зокрема його ст.92, не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами до 01.01.2002 року в установлених законодавством випадках. Крім того, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинним законодавством до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", визнаються державою.

Також зазначила, що у справі № 6-1275 цс15 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що особа вправі в добровільному порядку відмовитися від права землекористування, інакше припинення цього права можливе лише в судовому порядку.

Після смерті батька вона та її брат успадкували належне спадкодавцеві майно. Фермерське господарство є власником відповідного майна, яке може бути відчужене, передане в оренду тощо. Член господарства має право на отримання частки майна при його ліквідації та припинення членства. Успадкування фермерського господарства здійснюється відповідно до закону. Вказаним законом не передбачено, що успадкуванню підлягає лише земельна ділянка, право на користування якою оформлено на підставі цивільно-правового договору, в законі зазначено право користування земельною ділянкою.

Отже, слід дійти висновку про те, що нормативно-правовими актами не врегульовано питання припинення права землекористування у зв`язку зі смертю особи, відсутності договору про користування земельною ділянкою із власником землі, а також право на спадкування права постійного користування землею, набутого до 2002 року.

У своїх рішеннях ("Рисовський проти України", "Кривенький проти України") ЄСПЛ дав аналіз питанню власності в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції. Тобто, можна зробити висновок, що право постійного користування землею є власністю особи. Також, ЄСПЛ у справі "Щокін проти України" визначено концепцію якості закону, зокрема, з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. У зв`язку з цим вважає, що у випадку, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто, вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Також вказала, що з урахуванням необхідності подолання дискримінації, враховуючи, що право користування земельною ділянкою на підставі договору може успадковуватися, слід вважати, що особа має право на спадкування і у випадку, коли право користування чужою земельною ділянкою виникло у особи на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

Вважає, що розмежування права спадкування користування земельною ділянкою на осіб, які переоформили право, та осіб, які не встигли переоформити право постійного користування землею, є дискримінаційним.

Зазначила, що після успадкування нею права постійного користування вона вправі у відповідності з вимогами законодавства переоформити право постійного користування земельною ділянкою на інше право, в тому числі укладення договору оренди, користування чужою земельною ділянкою.

Таким чином, визнання за спадкоємцем померлого права успадкування права на постійне землекористування забезпечує їм реальний правовий захист на користування земельною ділянкою та надає їм можливість вирішити питання переоформлення прав на користування земельною ділянкою та є належним правовим заходом згідно з вимогами Конституції України, ст.ст.6, 13 та ст.1 Протоколу №1 Конвенції.

На підставі викладеного просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 01 березня 2019 року до участі у розгляді справи в якості третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача було залучено ОСОБА_2 (а.с.82).

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 07 серпня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить вказане рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, вказала, що судом не враховано норми законодавства, на які є посилання в позовній заяві, зокрема те, що ні ЗК України 1990 року, ні ЗК України 2001 року не передбачено такої підстави для припинення права постійного користування землею як смерть користувача. Також зазначила, що поза увагою суду залишились і положення ЗК України 2001 року, зокрема його ст.92, яка не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте в законному порядку громадянами до 01.01.2002 року, а також і положення Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", за якими право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинним законодавством до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Також, вказала, що суд не звернув увагу й на те, що за чинним законодавством (ст.ст.1216, 1217 ЦК України) до складу спадщини входять всі права особи, що належали їй на момент відкриття спадщини. Оскільки на момент смерті її батька йому належало право постійного користування земельними ділянками, то вказане право входить до складу спадщини. І наявний в матеріалах справи лист Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області на запит сільської ради про неприпинення права користування земельною ділянкою зі смертю особи доводить той факт, що право користування земельною ділянкою не припиняється у зв`язку зі смертю користувача. Також зазначила, що, відмовляючи в позові з підстави відсутності укладеного між власником землі і правокористувачем договору про право користування земельною ділянкою, суд допустився помилки, оскільки в момент виникнення права користування в чинному на той час законодавстві не було передбачено укладання зазначеного договору. Також, зазначила, що судом не було враховано аналіз питанню власності в контексті ст.1 Протоколу 1 Конвенції, який міститься у практиці ЄСПЛ, даний у справах "Рисовський проти України", "Кривенький проти України", та у вимогах ст.ст.6, 14 та ст.1 Протоколу 1 Конвенції. З вказаних справ можна зробити висновок, що право постійного користування землею є власністю особи. Також держава чи її органи не вправі "свавільно", всупереч вимог закону позбавляти особу права власності (права користування). Також, ЄСПЛ у справі "Щокін проти України" визначено концепцію якості закону, зокрема, з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Крім того, вказала, що розмежування права спадкування користування земельною ділянкою на осіб, які переоформили право, та осіб, які не встигли переоформити право постійного користування землею, є дискримінаційним.

Справу вдруге було призначено до апеляційного розгляду на 05.11.2019 року о 16-00 годині, однак позивачка, сільська рада та третя особа, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, позивачка у своєму клопотанні просила розглянути справу за її відсутності, а решта не повідомили суд про причини неявки. Враховуючи вказане, апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Спадкодавець ОСОБА_3 був засновником фермерського господарства "Лідія", яке було зареєстроване розпорядженням від 01.03.1993 року №18 Білозерської районної ради народних депутатів Херсонської області. Голова господарства Соценко Володими ОСОБА_5 (а.с.33).

Матеріали справи містять Статут ФГ "Лідія" (в новій редакції) (2013р), за яким членами господарства є 5 осіб, зокрема і позивач ОСОБА_1 , його головою є ОСОБА_3 (а.с.14-22).

Склад майна фермерського господарства регламентовано положеннями ст.7 Статуту від 2013 року, за яким у власності господарства можуть бути земля, жилі будинки, предмети домашнього господарства, худоба, посіви, вироблена продукція тощо. За ст.8 Статуту до земель господарства належать земельні ділянки, що належать на праві власності господарству як юридичній особі, ділянки, що належать його членам на праві власності і ділянки, що використовуються господарством на умовах оренди.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею вбачається таке:

--- рішенням Інгулецької сільської ради народних депутатів Білозерського району Херсонської області від 21.01.1993 року ОСОБА_3 була надана у постійне користування земельна ділянка площею 25,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства, розташована на території вказаної сільської ради;

--- рішенням сесії Білозерської районної ради народних депутатів №185 від 23.04.1996 року ОСОБА_3 була надана у постійне користування земельна ділянка площею 14,45 га для ведення селянського (фермерського) господарства, розташована на території Інгулецької сільської ради Білозерського району;

--- на підставі вищевказаних рішень 24.11.1998 року ОСОБА_3 був виданий державний акт на право постійного користування землею, загальною площею 39,55 га серії IV-ХС №003481, зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №10 (а.с.10).

26.01.1998 року було видано свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи Фермерське господарство "Лідія", про що зроблено запис в журналі обліку реєстрацій за №528 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.62 звор.).

При розгляді справи в суді першої інстанції було витребувано з Білозерської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.54, 60-72).

З копій свідоцтв про народження та одруження позивача вбачається, що позивач є дочкою померлого ОСОБА_3 , є спадкоємцем першої черги після його смерті (а.с.65).

Позивач прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 4,32 га, кадастровий номер :04:001:0111, яка розташована на території Інгулецької сільської ради Білозерського району, цільове призначення землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.67 звор.).

Із листа-роз`яснення про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, складеного державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори Алпеєвою Т.В., вбачається таке: 19.10.2018 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся до вказаного державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку в зв`язку з тим, що спадкодавець користувався земельною ділянкою не на підставі договору емфітевзису, а на підставі державного акту на право постійного користування землею (а.с.36).

Позивач вважає вказану відмову нотаріуса незаконною та такою, що суперечить вимогам законодавства.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності укладеного між власником землі і землекористувачем договору про право користування земельною ділянкою, виходив з того, що спірні земельні ділянки, загальною площею 39,55 га не належали спадкодавцю ОСОБА_3 на праві власності і що спадкодавець ОСОБА_3 , отримавши право постійного користування спірними земельними ділянками, за життя не скористався правом на оформлення права власності або укладення іншої угоди з власником земельної ділянки, виходив з того, що право постійного користування земельною ділянкою не може входити до складу спадщини і не може бути успадковане. Крім того, суд виходив з того, що на час відкриття спадщини положення ст.92 ЗК України виключали можливість набуття громадянами права постійного користування землею.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Так, за змістом ст.7 ЗК УРСР в редакції від 18.12.1990 року громадянам України надається земля для ведення селянського (фермерського господарства) Радами народних депутатів у постійне користування із земель, що перебувають у державній власності, у порядку та розмірах, встановлених ст.ст. 48, 51, 52 цього Кодексу.

Із прийняттям Земельного Кодексу України в редакції від 13.03.1992р. для ведення селянського (фермерського господарства) із земель, що перебувають у державній власності, встановлено право громадян на безоплатне одержання в у власність земельних ділянок (ст.6) та передбачено надання таких земель і у постійне користування без визначення заздалегідь установленого строку.

Земельний Кодекс України, прийнятий 25.10.2001 року, визначив право постійного користування земельною ділянкою, згідно ч.1 ст.92 ЗК України це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або у комунальній власності, без встановлення строку.

За змістом наведеної норми передача земельної ділянки у постійне користування громадян не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть їх мати на такому праві, повинні переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року положення пункту 6 розділу X втрачають чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в частині зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам чи юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або територіальної громади до часу передання цих земельних ділянок громадянам чи юридичним особам у власність чи у користування у порядку, встановленому чинним земельним законодавством.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності встановлені ст.116 ЗК України, частиною другою якої передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно ст.116 та ст.118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст.125 ЗК України, в редакції чинній на час відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 вказаного Кодексу встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст.131 ЗК України: громадяни та юридичні особи, а також територіальні громади і держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод (ч.1); укладання таких угод здійснюється відповідно до ЦК України із врахуванням вимог цього Кодексу (ч.2).

Право власності в порядку спадкування згідно ст.1225 ЦК України переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням цільового призначення земельної ділянки) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом про право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно із ч.1 ст.407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч.2 ст.407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та ч.2 ст.102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців. До складу спадщини, згідно ст.1218 цього Кодексу входять всі права, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.23 Закону України "Про фермерське господарство" успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини), здійснюється відповідно до закону.

Склад майна фермерського господарства регламентовано положеннями ст.19 цього Закону, а ст.20 вказаного Закону регламентовано право власності на майно, яке використовується для ведення фермерського господарства, якою встановлено, що порядок володіння, користування майном ФГ здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами ФГ та законом. Член ФГ має право на отримання частки майна ФГ при його ліквідації або у разі припинення членства у ФГ. Розмір частки та порядок її отримання визначається статутом ФГ.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право володіння земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16, 23 листопада 2016 року № 6-3113цс15, Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №61-13098св18.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що між спадкодавцем ОСОБА_3 та уповноваженим органом на розпорядження спірною земельною ділянкою із земель Інгулецької сільської ради Білозерського району Херсонської області, не укладались договори, де б встановлювалось право постійного користувача передавати у спадкування право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцем померлого землекористувача, позивача ОСОБА_1 , права користування чужою земельною ділянкою.

Суд також встановив, пославшись на ст.ст.27, 28 ЗК України, що спірні земельні ділянки загальною площею 39,55 га не належали спадкодавцю ОСОБА_3 на праві власності та відповідно до ст.31 Закону України "Про фермерське господарство" не входять до складу земель фермерського господарства "Лідія", очолюваного позивачем у теперішній час, в зв`язку з чим зазначений цивільно-правовий спір не стосується інтересів суб`єкта господарської діяльності-юридичної особи фермерського господарства "Лідія".

Суд обґрунтовано звернув увагу на те, що спадкодавець ОСОБА_3 , отримавши право постійного користування спірними земельними ділянками, володів ними, однак за життя не скористався правом на оформлення права власності або укладення іншої угоди з власником земельної ділянки у відповідності та порядку, визначеному нормами Земельного кодексу України. На час відкриття спадщини положення ст.92 ЗК України виключали можливість набуття громадянами права постійного користування землею, а тому позивач не може набути таке право.

Із урахуванням зазначеного слід дійти висновку, що судом першої інстанції зроблено правильний та обґрунтований висновок щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 , оскільки чинним законодавством України не передбачено такого права на земельну ділянку, як право постійного користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) фізичною особою, і таке право не може входити до складу спадщини і не може бути успадковано.

Отже, спірна земельна ділянка не входить до складу спадщини спадкодавця і право користування нею припиняється із його смертю, що виключає перехід права користування чужою земельною ділянкою до спадкоємців.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та висновків суду не спростовують. Зокрема, посилання скаржника на відсутність такої підстави для припинення права постійного користування землею як смерть користувача, на необмеження та визнання діючим законодавством права постійного користування земельними ділянками, набутого в законному порядку громадянами до 01.01.2002 року, а також посилання на входження до складу спадщини усіх прав спадкодавця, зокрема і права постійного користування землею, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ґрунтуються на хибному тлумаченні законодавства. Так, дійсно, таке право, набуте в установленому порядку до 01.01.2002 року, наразі не обмежується, проте воно нерозривно пов`язане з особою, якій воно надано. Зі смертю такої особи таке право припиняється автоматично, оскільки закон не передбачає перехід його в порядку спадкування. Також підлягають відхиленню й посилання скаржника на відсутність в момент виникнення права користування в чинному на той час законодавстві положень про можливість укладення між власником землі і правокористувачем договору про право користування земельною ділянкою, оскільки визначальним для застосування норм права в даному випадку є положення законодавства на час відкриття спадщини. А відповідно до такого законодавства, як вже було зазначено, право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право володіння земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Також, слід залишити поза увагою посилання на аналіз питанню власності в контексті ст.ст.6, 14 та ст.1 Протоколу 1 Конвенції, який міститься у практиці ЄСПЛ, оскільки в цій справі мова йде не про захист прав спадкодавця на землю (за його життя це право ніким не оспорювалось), а про наявність чи відсутність прав спадкоємця успадковувати земельну ділянку, яка належала спадкодавцеві на праві постійного користування без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, тобто на праві, яке не передбачене законодавством, чинним на час відкриття спадщини. Крім того, не можуть бути прийняті до уваги й посилання скаржника на наявність ознаків дискримінації у розмежуванні права спадкування користування земельною ділянкою на осіб, які переоформили право, та осіб, які не встигли переоформити право постійного користування землею. При цьому апеляційний суд враховує, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя не скористався правом на оформлення права власності або укладення іншої угоди з власником земельної ділянки у відповідності та встановленому порядку. В даному випадку права скаржника (позивача) є похідними від прав спадкодавця, повністю залежать від його дій чи бездіяльності і своїми діями спадкоємець жодним чином не може замінити бездіяльність спадкодавця.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 07 листопада 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська