ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/538/19 Справа № 206/4725/17 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про визнання недійсним реєстраційного запису та повернення майна з незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у 2001 році за договором купівлі - продажу вона придбала квартиру АДРЕСА_1 (колишня назва 60 річчя Жовтня) у м. Дніпро (далі - квартира). 18.07.2006 між нею та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір, на виконання умов якого, з урахуванням змін до кредитного договору, остання отримала кредит у розмірі 33 300, 00 дол. США, зі строком виконання до 18.07.2012 року. В забезпечення виконання основного зобов'язання вона передала належну їй квартиру за відповідним договором іпотеки. У 2011 року за рішенням суду з неї та поручителів було стягнуто заборгованість, яка виникла за кредитним договором, накладено арешт на майно. Після чого, ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстраційного обліку, де рішенням суду у задоволенні даної позовної заяви було відмовлено. 28.11.2016 року приватним нотаріусом Вербою В.М. було здійснено державну реєстрацію права власності та передано квартиру в незаконне володіння ПАТ КБ «Приват Банк». Оскаржувана реєстрація прав на квартиру відбувалась за наявності податкової застави на нерухомому майні, таким чином, вона вважала, що майно, яке знаходиться під арештом (у податковій заставі) може бути відчужене за згодою обтяжувача, однак, своєї згоди вона на відповідні дії не давала. Також зазначила, що відчуження права власності на квартиру відбулось в період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (а.с.3-9). Також зазначає, що вона не отримувала повідомлення від ПАТ КБ «Приват Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, окрім того, на момент проведення оспорюваної реєстрації була відсутня оцінка майна. В зв'язку із чим, позивач просила визнати недійсним правочин № 17747879, визнати за нею право власності на квартиру та зобов'язати ПАТ КБ «Приват Банк» повернути їй квартиру.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та повернути справу на розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що спірна квартира перебувала під забороною відчуження у податковій заставі, тому дії приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності відповідача на спірне майно є протиправними. Крім того, у задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстрації було відмовлено. Правочин щодо реєстрації права власності не відповідає умовам Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Крім того, виселення із житла, що було придбане не за рахунок кредитних коштів, недопустиме без надання іншого житлового приміщення.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 18 липня 2006 року між позивачем та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір іпотеки, за яким іпотекою забезпечується виконання зобов'язань позивача, що випливають з кредитного договору від 18.07.2006 року № 2006-185. В забезпечення виконання зобов'язань позивач надала належне їй на праві власності на підставі договору-купівлі продажу від 29 серпня 2001 року майно - квартиру АДРЕСА_1. Умовами даного договору, окрім іншого передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу права власності на предмет іпотеки (т.1, а.с.9-15).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 83450292 від 27.03.2017 року вбачається, що 28.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру за ПАТ КБ «Приват Банк» на підставі договору іпотеки від 18.07.2006 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32659340 від 01.12.2016 року, номер запису про право власності 17747879. За змістом даної довідки також, вбачається, що на момент оспорюваної реєстрації права власності на квартиру, вона перебувала під обтяженням (податковою заставою), обтяжувач - Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська (т.1, а.с.18-20).

Частина 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 2 ст. 264 ЦПК України передбачає, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

З огляду на позовні вимоги представника позивача, останній просить визнати недійсним правочин № 17747879, проте правочин № 17747879 - це номер запису про право власності, який було здійснено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32659340 від 01.12.2016 року.

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32659340 від 01.12.2016 року та не порушено таке питання у даному позові, а інших підстав для визнання правочину недійсним встановлено не було, судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що спірна квартира перебувала під забороною відчуження у податковій заставі, тому дії приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності відповідача на спірне майно є протиправними; що раніше було відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстрації; що правочин щодо реєстрації права власності не відповідає умовам Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"; що виселення із житла, що було придбане не за рахунок кредитних коштів, недопустиме без надання іншого житлового приміщення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції щодо розгляду справи в межах позовних вимог, відповідно до ч.1 ст.13 та ч.2 ст.264 ЦПК України. Стаття 202 Цивільного кодексу України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин, зокрема договір, є однією з найпоширеніших підстав виникнення, зміни та припинення цивільних правовідносин у системі юридичних фактів. Правочин - вольовий акт і цим відрізняється від подій, що відбуваються незалежно від волі людини. Проте зазначений позивачем як правочин № 17747879 - це номер запису про право власності, який було здійснено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32659340 від 01.12.2016 року. Позивачем і суду апеляційної інстанції не надано доказів скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32659340 від 01.12.2016 року та не порушено таке питання у позові, який був предметом розгляду суду першої інстанції, а інших підстав для визнання правочину недійсним позивачем у позовній заяві не наведено.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова