ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/7231/18

провадження № 22-ц/4809/1293/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Панфілова А. В.) від 06 червня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

23 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 27 травня 2016 року в сумі 2 110 443 грн 00 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що за умовами укладеного між ним і відповідачкою договору позики вона зобов`язана повернути отримані нею грошові кошти в іноземній валюті в сумі 102 533 долари 08 центів США, з розстроченням: 13 листопада 2016 року 20 000 доларів США, що еквівалентно 504 000 грн, 13 листопада 2017 року 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 800 000 грн, 13 листопада 2018 року 42 533 долари 08 центів США, що еквівалентно 1 701 833 грн 62 коп. Проте свої зобов`язання щодо повернення перших двох частин позики відповідачка не виконала внаслідок чого виник прострочений борг в сумі 60 000 доларів США, що станом на 22 жовтня 2018 року за курсом валют НБУ становило 1 690 800 грн. На підставі норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач вважає, що він має право на отримання процентів за користування позикою, що в національній валюті України становить 304 344 грн, а згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України на отримання трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 64 575 грн. Крім того, за умовами договору відповідачка зобов`язана сплатити штраф в сумі 50 724 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 110 443 грн заборгованості, а також стягнути з неї в дохід держави 8810 грн судового збору.

Встановивши, що не сплативши два чергових платежі, передбачені договором позики від 27 травня 2016 року, відповідачка порушила свої зобов`язання суд дійшов висновку, що тим самим були порушені права позивача, який має право вимагати від відповідачки сплати цих коштів, а також процентів за користування позикою, трьох процентів річних та штрафу.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачка посилається на незаконність та необґрунтованість рішення місцевого суду. Зокрема вказує, що суд не дав належної оцінки наданим нею доказам, які підтверджують факт безгрошовості розписки від 27 травня 2016 року. Ця розписка написана нею поза її волею під тиском позивача, який шляхом погроз вимагав її складання в обмін на інші три розписок: від 13 травня 2013 року на суму 400 000 грн, від 24 грудня 2013 року на суму 140 000 грн, від 02 квітня 2014 року на суму 200 000 грн. У зв`язку з тим, що позивач їй грошей не передавав договір позики від 27 травня 2016 року є неукладеним та не створює жодних прав і обов`язків для сторін. Крім того, суд зробив неправильний висновок про повернення боргу з урахуванням трьох процентів річних у національній валюті, а не в валюті договору. Суд припустився помилки у розрахунку трьох процентів річних. Застосувавши одночасно положення ч. 2 ст. 625 та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, суд фактично стягнув проценти за користування позикою у подвійному розмірі. Суд безпідставно залишив без уваги заяву відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності до вимоги позивача про стягнення штрафу. ОСОБА_3 більше, суд допустив подвійне стягнення штрафу, одночасно застосувавши умови розписки та норму ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд не застосував положення ч. 3 ст. 551 ЦК України і не зменшив розмір штрафу з урахуванням майнового стану відповідачки. Суд допустив ряд порушень норм процесуального права.

Позивач не скористався правом, передбаченим ст.. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі не подав.

Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Відповідачка повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але особисто в судове засідання не з`явилася.

Представник відповідачки адвокат Рябовол С. В. підтримав подану нею апеляційну скаргу.

Позивач повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але особисто в судове засідання не з`явився.

Представник позивача адвокат Репело О. В. заперечив проти вимог і доводів апеляційної скарги відповідача, просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

27 травня 2016 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, і ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики згідно з яким ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті в сумі 102 533 долари 08 центів США і зобов`язалася повернути їх позикодавцеві з розстроченням, а саме: 13 листопада 2016 року 20 000 доларів США, що еквівалентно 504 000 грн, 13 листопада 2017 року 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 800 000 грн, 13 листопада 2018 року 42 533 долари 08 центів США, що еквівалентно 1 701 833 грн 62 коп., що підтверджується складеною власноруч ОСОБА_2 розпискою, оригінал якої суду надав ОСОБА_1 .

Виконання ОСОБА_2 зобов`язання повернути позику забезпечено штрафом у розмірі 3 % від суми боргу.

13 листопада 2017 року та 13 листопада 2017 року ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 обумовлені договором строкові частини позики 20 000 доларів США та 40 000 доларів США, відповідно.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до норм ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі грошей.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦПК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені законом.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з положеннями ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована заінтересованими особами.

Наявність встановленої законом презумпції правомірності договору звільняє його сторони від обов`язку доведення його дійсності. Натомість на особу, яка заперечує цю презумпцію, покладається тягар доказування недійсності договору.

Одним із принципів цивільного судочинства є принцип змагальності суть якого зводиться до того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони, маючи рівні права та можливості щодо подання доказів, їх дослідженні та доведеності перед судом їх переконливості, зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.

У цій справі відповідачка оспорює договір позики, стверджуючи, що насправді позивач їй не надавав вказані у розписці від 27 травня 2016 року грошові кошти, а вона не отримувала їх. Вона також стверджувала, що розписка написана нею проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку позивача.

Суд першої інстанції дослідив надані відповідачем докази (показання свідків та інші боргові розписки), надав їм правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що ці докази не містять даних про безгрошовість розписки від 27 травня 2016 року.

Суд відхилив клопотання відповідача про витребування у операторів мобільного зв`язку відомостей про користувачів мобільних терміналів з вказаними номерами та номерів абонентів, з якими вони з`єднувалися 27 травня 2016 року так, як вказана інформація не містить даних про зміст телефонних розмов абонентів та не може підтверджувати доводи відповідачки про написання розписки внаслідок психічного тиску на неї.

Місцевий суд правильно вважав, що за своєю суттю розписка ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 в борг грошових коштів є документом, який видав боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.

Ця розписка також містить однозначне зобов`язання ОСОБА_2 повернути позику з розстроченням.

За таких обставин суд обґрунтовано відхилив заперечення відповідачки про безгрошовість розписки та виходив з презумпції правомірності договору позики.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідачка визнала, що 13 листопада 2016 року вона не сплатила позивачу борг в сумі 20 000 доларів США, а також 13 листопада 2017 року не повернула йому 40 000 доларів США.

У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка допустила порушення зобов`язання перед позивачем, що є підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Не зважаючи на те, що валютою договору позики являються долари США, позивач пред`явив вимоги про стягнення простроченої заборгованості в національній валюті України гривні, за курсом НБУ на день складання позовної заяви, тобто станом на 22 жовтня 2018 року.

Суд першої інстанції вважав, що позивач має право вимагати стягнення боргу у гривні. Натомість відповідачка вважає, що такий висновок суду ґрунтується на неправильному застосуванні ст. 1046 ЦК України

Апеляційний суд відхиляє цей аргумент відповідачки, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином гривня являється універсальним платіжним засобом для виконання грошових зобов`язань на території України.

Водночас чинне законодавство України не містить імперативної заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, яка являється валютою договору.

Законодавство також не містить заборони використання гривні, як універсального засобу платежу, при виконанні зобов`язання, вираженого в іноземній валюті.

Отже, виконання боржником за згодою кредитора грошового зобов`язання, вираженого в іноземній валюті, в еквіваленті у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу вважатиметься належним виконанням зобов`язання.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що кредитор має право вимагати від боржника виконання грошового зобов`язання у валюті договору або в еквіваленті у гривні так, як це не суперечить змісту ст. ст. 533, 1046 та 1049 ЦК України та по суті являється вимогою про повернення суми позики.

Хибним в цьому аспекті є посилання відповідачки в мотивувальній частині апеляційної скарги на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 16 січня 2019 року по справі ЄУН 373/2054/16-ц, згідно з якою, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству; суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У справі ЄУН 373/2054/16-ц рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін судами вищих інстанцій, з відповідача стягнуто заборгованість за договором позики в іноземній валюті, проте боржник оскаржував судове рішення посилаючись на необхідність стягнення боргу лише по курсу гривні до іноземної валюти на день ухвалення судом рішення.

Натомість у справі, рішення суду у якій переглядається в апеляційному порядку, позивач пред`явив вимогу про стягнення боргу не в іноземній валюті, а в гривнях за офіційним курсом до валюти договору.

Отже, обставини цих двох справ є різними.

Таким чином доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 1046 ЦК України та незаконне стягнення заборгованості в національній валюті України є хибним.

Водночас, визначаючи гривневий еквівалент суми простроченої заборгованості, суд застосував офіційний курс валют, чинний на час складання позивачем позовної заяви. При цьому суд не врахував роз`яснення надані Пленумом Верховного Суду України у п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 згідно з яким у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом,

встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

У зв`язку з тим, що станом на 22 жовтня 2018 року за даними Національного банку України офіційний курс гривні щодо долара США становив 2818,2001 грн за 100 доларів США, натомість станом на час ухвалення судом першої інстанції рішення по справі кус становив 2693,0098 грн за 100 доларів США, тобто був нижчим, що потягло за собою неправильне визначення судом еквівалента суми простроченої заборгованості.

Неправильне визначення судом суми стягуваної заборгованості є підставою для зміни рішення.

Отже, сума простроченої відповідачкою заборгованості за договором позики визначається наступним чином: (20000 + 40000) х 26,93 = 1615800 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Оскільки відповідачка порушила виконання грошового зобов`язання перед позивачем на спірні правовідносини поширюється дія положень ст. 625 ЦК України. Зокрема, ч. 2 вказаної статті Кодексу встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши факт порушення відповідачкою грошового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право вимагати від боржника сплати трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення, оскільки інший розмір умовами договору не встановлено.

Враховуючи, що відповідачка не сплатила два чергових платежі, тому період прострочення виконання зобов`язання буде різним, а отже і розрахунок трьох процентів річних має здійснюватися сто воно кожного факту прострочення окремо:

20000 х 3 : 100 : 365 х 708 = 1163,83 долара США, де:

20000 сума простроченого чергового платежу виражена в доларах США,

708 кількість днів прострочення з 14 листопада 2016 року (наступний день після спливу

строку виконання чергової частини зобов`язання) по 22 жовтня 2018 року (дата

визначена позивачем у позовній заяві, станом на яку пред`являються ним вимоги);

40000 х 3 : 100 : 365 х 343 = 1127,67 долара США, де:

40000 сума простроченого чергового платежу виражена в доларах США,

343 кількість днів прострочення з 14 листопада 2017 року (наступний день після спливу

строку виконання чергової частини зобов`язання) по 22 жовтня 2018 року (дата

визначена позивачем у позовній заяві, станом на яку пред`являються ним вимоги).

Всього сума трьох проценті річних за час прострочення виконання зобов`язання, станом на 22 жовтня 2018 року, становила 2291 долар 50 центів США (1163,83 + 1127,67). Враховуючи, що позивач просив стягнути три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, у національній валюті України, то суд першої інстанції мав визначити гривневий еквівалент цієї суми за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення, що становило:

2291,50 х 26,93 = 61710,09 грн.

У зв`язку з тим, що суд невірно обрахував розмір трьох процентів річних за період прострочення, у зв`язку з неправильним застосуванням курсу гривні до валюти договору, у в цій частині рішення підлягає зміні.

Крім того, зі змісту розписки від 27 травня 2016 року вбачається, що повернення ОСОБА_2 позики забезпечено штрафом у розмірі 3 процентів від суми, який позивач просив застосувати суд.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 551 ЦК України Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З урахуванням обставин цієї справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для пред`явлення позивачем вимоги про стягнення штрафу.

Проте, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 260, ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.. 253 - 255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, право на неустойку виникає у кредитора з дня порушення боржником зобов`язання, тобто після спливу строку на його виконання.

Враховуючи, що відповідачка не повернула позивачу 20000 доларів США в обумовлений строк, тобто до 13 листопада 2016 року, право вимагати сплату штрафу у позивача виникло 14 листопада 2016 року у розмірі трьох процентів від простроченої суми. А щодо частини позики у розмірі 40000 доларів США, таке право у позивача виникло 14 листопада 2017 року.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею позову до суду, то пред`явлення позову після спливу позовної давності матиме наслідком відмову судовому захисті.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка заявляла про застосування позовної давності (с. 108 109) щодо вимог про стягнення штрафу, але суд не дав належної оцінки цим доводам.

Враховуючи, що право на штраф, обрахований від суми невиконаного до 13 листопада 2016 року зобов`язання у позивача виникло 14 листопада 2016 року, а позов пред`явлено 23 жовтня 2018 року, тобто більше чим через рік, в задоволення вимоги про стягнення штрафу від цієї простроченої суми належить відмовити так, як обставин, які б вказували на переривання або зупинення перебігу позовної давності судом не встановлено.

Що ж до вимоги про стягнення штрафу, нарахованого на суму боргу у 40000 доларів США, яка не повернута відповідачкою до 13 листопада 2017 року, то ця вимога пред`явлена в межах позовної давності.

Однак, з урахуванням зміни курсу гривні до долара США за період з дати пред`явлення позову до дати ухвалення судом першої інстанції рішення, сума штрафу підлягає перерахунку.

40000 х 3 : 100 х 26,93 = 32316 грн, де

40000 сума простроченого зобов`язання в доларах США,

26,93 курс гривні до долара США,

32316 сума штрафу у гривнях.

В апеляційній скарзі відповідачка посилалася на норму ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, і просила суд зменшити розмір штрафу.

Проте суд не вбачає підстав для застосування у цій справі вказаної норми.

В апеляційній скарзі відповідачка також стверджувала, що стягнення трьох відсотків річних за весь час прострочення, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, та стягнення штрафу у розмірі трьох відсотків від простроченої суми є подвійною відповідальністю боржника.

Проте таке твердження є хибним і ґрунтується на неправильному тлумаченні закону так, як передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний характер, а не штрафний, як неустойка, передбачена параграфом «Глави 49 ЦК України та умовами договору. У зв`язку з цим апеляційний суд не приймає до уваги цей аргумент апеляційної скарги.

Крім того, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач пред`явив вимогу про стягнення з відповідачки процентів на рівні облікової ставки НБУ. Суд визнав таку вимогу правомірною і обґрунтованою та задовольнив її повністю.

Однак, з таким висновком суду погодитися не можна так, як суд зробив його всупереч нормам матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі ЄУН 464/3790/16-ц сформувала наступний правовий висновок щодо застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України: «Частиною першою ст..1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою ст.. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась».

Суд першої інстанції встановив, що предметом договору позики, який укладений між сторонами по справі, є іноземна валюта (долари США), при цьому договором не передбачено сплату позичальником процентів за користування позикою та їх розмір.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норму ч. 1 ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин і безпідставно задовольнив вимогу позивача про стягнення процентів на підставі цієї норми, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України являється підставою для скасування помилкового рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.

Доводи апеляційної скарги про інші порушення судом першої інстанції норм процесуального права не можуть бути підставою для задоволення вимог апеляційної скарги так, як вони не відносяться до категорії порушень, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Оскільки рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, тому вимоги апеляційної скарги відповідачки підлягають задоволенню частково, а саме: в частині задоволених судом вимог про стягнення процентів на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України та штрафу за неповернення до 13 листопада 2016 року частини позики рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в цих вимогах, а в решті - зміні.

Про судові витрати

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу відповідачки, а вимоги позивача задовольнив частково, то витрати сторін на сплату судового збору розподіляються між ними пропорційно.

Враховуючи, що позивач має другу групу інвалідності та згідно п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, а його позов задоволено на 81 відсоток від заявлених вимог, тому з відповідачки в дохід держави підлягає стягненню 7136 грн 10 коп. за подання до суду позову і 10704 грн 15 коп. за подання апеляційної скарги так, як ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 серпня 2019 року їй відстрочено сплату судового збору до ухвалення апеляційним судом рішення по справі.

У зв`язку з цим відповідачка зобов`язана сплатити в дохід держави 17840 грн 25 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за договором позики та штрафу за прострочення повернення до 13 лютого 2016 року чергової частини позики скасувати і ухвалити щодо цих вимог нове рішення, яким відмовити в їх задоволенні.

В решті рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 червня 2019 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики в сумі 1 709 826 (один мільйон сімсот дев`ять тисяч вісімсот двадцять шість) грн. 10 коп, яка складається із наступного:

-1 615 800 (один мільйон шістсот п`ятнадцять тисяч вісімсот) грн 00 коп заборгованість по позиці;

-61 710 (шістдесят одна тисяча сімсот десять) грн 09 коп 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України;

-32 316 (тридцять дві тисячі триста шістнадцять) грн. 00 коп штраф.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 17 840 (сімнадцять тисяч вісімсот сорок) грн. 25 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 04 листопада 2019 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко