22-ц/804/2784/19
263/5410/15-ц

Головуючий у 1 інстанції Соловйов О.Л.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2019 року місто Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого суді Принцевської В.П.
суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.
секретар Сидельникова А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2019 року у цивільній справі № 263/5410/15-ц за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої ділянки,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 17.07.2014 до Маріупольської міської ради звернувся ОСОБА_1 з клопотанням щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . З доданих до клопотання документів стало відомо, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.07.2014 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.07.2014, належить нежитлова будівля по АДРЕСА_1 . Підставою для видачі свідоцтва про право власності та здійснення державної реєстрації стало заочне рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03.06.2014 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором. На підставі заяви міської ради ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області №263/8126/14ц від 12.08.2014 вищезазначене рішення суду скасоване. Таким чином, відповідач порушив права територіальної громади міста Маріуполя щодо володіння, користування та розпорядження самовільно зайнятою земельною ділянкою. ММР рішення про передачу у власність, надання у користування вказаної земельної ділянки відповідачу для вказаних цілей не приймалось. Правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідача відсутні. У заяві про зміну підстав позову позивач просив суд позовні вимоги про звільнення самовільно зведеного торгівельного павільйону Літ-А1, загальною площею 3,4 кв.м. по АДРЕСА_1 задовольнити; привести самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1 у придатний для використання стан шляхом демонтажу торгівельного павільйону Літ-А1, загальною площею 3,4 кв.м.; судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2019 року позов Маріупольської міської ради задоволено в частині вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки по АДРЕСА_1 та приведення її у придатний до використання стан шляхом демонтажу торгівельного павільйону Літ.А-1, загальної площею 3,4 кв.м., який на праві власності належить ОСОБА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
З цим рішенням не погодився відповідач і його представниця - ОСОБА_2 , оскаржила рішення в апеляційному порядку. Вона посилалася на те, що суд не повно з`ясував обставини справи і ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В судовому засіданні представниця відповідача повністю підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.
Відповідач до суду не з`явився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою.
Представниця позивача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним відмовити в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.
За змістом положень статей 25, 26, 31, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження у галузі будівництва - щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій та вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування, а у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища - щодо здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.
Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування.
Згідно із п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено виключно до компетенції міських рад.
Згідно з ч.1,2 ст.83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Таким чином, власником спірної земельної ділянки площею 3,4 кв.м є територіальна громада м.Маріуполя, в особі Маріупольської міської ради.
Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної чи комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.1 ст.125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Згідно з п.б ч.1 ст. 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема за самовільне зайняття земельних ділянок.
За змістом ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.
Частиною 2 ст.90 Земельного кодексу України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Стаття 387 ЦК України передбачає право власника на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області №263/8126/14-ц від 12.08.2014 скасоване заочне рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 03.06.2014 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
Рішенням Маріупольської міської ради №6/46-5191 від 27.02.2015 відмовлено у наданні дозволу розробки проектів землеустрою з відводу земельних ділянок для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування тимчасових споруд торгового призначення - торгових павільйонів) громадянину ОСОБА_5 О ОСОБА_6 зокрема за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,001225 га.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області №263/2200/14ц (2/263/4/2017) від 01.09.2017 визнано за ОСОБА_1 в рахунок погашення суми позики, право власності на рухоме майно зокрема на торгівельний павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , літ.А-1, загальною площею 3,4 кв.м.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №164105372 від 18.04.2019 вбачається, що право власності на торгівельний павільйон, загальною площею 3,4 кв.м., літ.А-1 по АДРЕСА_1 скасовано 18.04.2019 на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Маріуполя №2-п/263/64/2014 (№263/8126/14-ц) від 12.08.2014 р.
Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Положенням ст.212 Земельного кодексу України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Відповідно до вимог ст.116, 123, 124, ч.2 ст.134, ст.212 ЗК, ст.1 Закону України від 19.06.2003 № 963-IV «Про державний контроль за використанням та охороною земель» обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.
В статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Суд дійшов правильного висновку, що надана представником відповідача адвокатом Яровим А.В. довідка з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 161460120 від 28.03.2019 у якості підтвердження права власності ОСОБА_1 на торгівельний павільйон загальною площею 3,4 кв.м., літ. А-1 по АДРЕСА_1 не є належним доказом тому, що ця інформація спростовується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №164105372 від 18.04.2019, в якому зазначено, що право власності відповідача на вищезазначений торгівельний павільйон скасоване на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Маріуполя №2-п/263/64/2014 (№263/8126/14-ц) від 12.08.2014 р.
Судом правильно встановлено під час судового розгляду справи, що жодного доказу на підтвердження наявності у відповідача права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування суду не надано, тому суд дійшов правильного висновку, що відповідачем самовільно зайнята спірна земельна ділянка і, відповідно, позовні вимоги Маріупольської міської ради є обґрунтованими. Відповідачем було встановлено торгівельний павільйон на самовільно зайнятій ним земельній ділянці, площею 3,4 кв.м по АДРЕСА_1 , яка знаходиться у комунальній власності, що обмежує права власника розпоряджатися нею та використовувати за призначенням.
Апеляційний суд вважає, що суд повно і всебічно дослідив обставини справи, і з огляду на визначений предмет спору, яким є захист прав власності позивача щодо вільного використання земельної ділянки, суд дійшов правильного висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту, а позовні вимоги частковому задоволенню.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2019 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді

Повний текст постанови виготовлено 8 листопада 2019 року.

Суддя