Справа №265/3035/19
Провадження №2/265/1113/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Мельник І. Г.,

за участю секретаря судового засідання Муратової Д.К.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання, треті особи: ОСОБА_5 та Служба у справах дітей Лівобережного району Маріупольської міської ради,

за участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

13 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що вона є власником 1/2 частини зазначеної квартири. Відповідачка ОСОБА_2 - цивільна дружина її сина, та її діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстровані та проживали в спірній квартирі з 2013 року. В травні 2018 року відповідачка з дітьми фактично виїхала до іншого місця проживання, і з цього часу вони не проживали в спірній квартирі, їх речей там немає. Просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 та її дітей такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 15 травня 2019 року відрите провадження у справі та призначене відкрите судове засідання.

05 серпня 2019 року позивачкою надані заява про долучення до матеріалів справи документів та клопотання про витребування доказів, а саме акту про не проживання відповідачки з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 , з КСН «Успенівка».

15 серпня 2019 року до суду надійшла заява від представника управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Гавриш Я.О. про слухання справи без її участі. Просила при постановленні рішення максимально врахувати інтереси дітей.

24 вересня 2019 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, в якому комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 19.09.2019 року прийняла рішення щодо неможливості визнання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та пояснила, що вони з сином ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , по 1/2 частині. Окрім неї, у зазначеній квартирі зареєстровані відповідачка з дітьми. Відповідачка та її син знаходяться в цивільному шлюбі біля 17 років. Вони були зареєстровані як члени сім`ї, однак більш року вони в цій квартирі не проживають. У 2009 році її та чоловіка змусили піти зі спірної квартири, у 2011 році вони повернулися знову. У 2017 році в них була зварка з сином, яка перетворилася у бійку. Після цього вони пішли жити на іншу квартиру. Практично усі речі вони зібрали з собою, залишилися деякі особистих речей та сервант. Ні з сином, ні з невісткою, ні з онуками вона не спілкується.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та пояснила, що між ними з позивачкою та її чоловіком неприязні стосунки, були бійки, за що її чоловіка осудили Іллічівським районним судом. У спірній квартирі залишилися багато їх речей: посуд, меблі, двоспальне ліжко, комод, стінка та багато дрібних речей. Просила відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав та пояснив, що вони з дружиною та дітьми вимушені були з`їхати зі спірної квартири по причині постійних конфліктів. Мати з батьком постійно допікали докорами його дружину, батько навіть піднімав на неї руку, ображали її. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по 1/2 частині кожному, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради Донецької області 13 липня 2010 року та зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя 16.08.2010 року (а.с. 5, 6).

За даними Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 23.04.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 7).

Згідно довідки, виданої головою КСН «Успенівка» 22.04.2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , фактично за даною адресою не проживають з травня 2018 року (а..с 8).

02 липня 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 одружилися, про що 02 липня 2019 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зроблено актовий запис № 157 (а.с. 55).

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 2 ст. 156 ЖК України передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

В ст. 29 ЦК України, дано визначення, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 64 ЖК Української PCP до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1,4 ст.156 ЖК України відповідачка, як член сім`ї власників квартири, зокрема, і позивачки, користується жилим приміщенням нарівні із власниками.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005).

Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом урегульовано також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом.

Отже, за приписами даної статті, член сім`ї власника житла, втрачає право на користування цим житлом лише у разі його відсутності ньому без поважних причин понад один рік.

При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 червня 2018 року ОСОБА_2 зверталася до Лівобережного ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області із заявою про скоєння злочину відносно неї з боку ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а саме нанесення їй ударів та побоїв (а.с. 57).

Отже, судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та її чоловіком, з одного боку, та відповідачкою ОСОБА_2 та її чоловіком, з іншого боку, склалися неприязні стосунки, що унеможливлювало постійне спільне проживання останніх. Відповідачка з чоловіком та дітьми залишила спірну квартиру саме у зв`язку із створенням неможних умов для проживання. Тому факт непроживання відповідачки із дітьми у спірній квартирі понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним позивачці житлом. При цьому, суд звертає увагу, що 1/2 частина спірної квартири належить ОСОБА_5 - чоловіку відповідачки, який також вимушений був звільнити квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку з неможливістю сумісного проживання разом з батьками.

Допитана за клопотанням позивачки свідок ОСОБА_7 у судовому засідання пояснювала, що є сусідкою позивачки, але про відносини, які склалися між позивачкою та сім`єю сина, їй нічого не відомо, вважає, що син разом сім`єю залишив квартиру, так як між ними не склалися відносини. Пояснювала, що ніколи не заходила до квартири позивачки, тому не знає, залишилися в ній речі відповідачки та її дітей чи ні.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка прописала у належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 відповідачку в якості члена сім`ї - невістки, на постійній основі.

Отже, ОСОБА_2 набула право користування спірною квартирою у встановленому законом порядку, як член сім`ї власника будинку, наразі між сторонами склались напружені відносини, у зв`язку з чим зміна місця проживання відповідачки обумовлена поважними причинами.

Аналізуючи вищевикладене суд приходе до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання їх втратившими право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_2 .

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки відмовлено, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання, треті особи: ОСОБА_5 та Служба у справах дітей Лівобережного району Маріупольської міської ради, - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІН НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_2 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІН НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІН НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , тел. НОМЕР_5 ;

Третя особа: Служба у справах дітей Лівобережного району Маріупольської міської ради, юридична адреса: проспект Миру 70 місто Маріуполь 87500.

Повний текст рішення складено 06 листопада 2019 року.

Суддя І. Г. Мельник