ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5079/19 Справа № 214/2699/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах

ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2019 року, яке ухвалене суддею Ткаченко А.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, та повний текст судового рішення складено 11 березня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року, позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та від імені неповнолітнього ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання права користування квартирою та вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з вересня 2014 року вона почала проживати у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 , в зв`язку з цим, вона вселилась за місцем проживання свого чоловіка за адресою: АДРЕСА_1 . На той час в цій квартирі були зареєстровані її чоловік ОСОБА_4 та його рідний брат ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з ОСОБА_4 народився син ОСОБА_2 Його місце проживання було зареєстровано з адресою: АДРЕСА_1 . Однак, позивач стверджує, що її чоловік зловживав наркотичними засобами та постійно вчиняв сварки. У зв`язку з цим, для того, щоб уникнути конфліктних ситуацій , вона була змушена не добровільно, а вимушено, у листопаді 2016 року разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_2 , залишити квартиру на деякий час .

Вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

В лютому 2017 року, як стверджує позивач, вона прийшла до квартири її цивільного чоловіка щоб зібрати йому теплі речі та передати їх в СІЗО, однак не змогла відкрити своїм ключем вхідні двері і потрапити до квартири, тому, що відповідач змінив замки від вхідних дверей. Іншого житла вона та її малолітній син ОСОБА_2 не мають, однак відповідач категорично відмовляється надати їй ключі від квартири.

Крім того, вона неодноразово зверталась до поліції та до служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, однак її звернення не дали жодних результатів. Відповідач так і не надав їй ключі від квартири.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, ОСОБА_4 , про визнання права користування квартирою та вселення, задоволені.

Визнано за ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 право користування чотирьохкімнатною квартирою, розташованою за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_2 до чотирьохкімнатної квартирою, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 704,80 грн.

Відповідач ОСОБА_3 , не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, незаконність рішення суду, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог та стягнути з позивача на його користь судові витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що судом спотворені показання свідків та представника ОСОБА_6 , зокрема вказує на те, що представник ОСОБА_6 не визнавав факт зміни замків, факт вчинення ним перешкод у користуванні спірним житлом спростовуються показаннями свідків з боку позивача, які суду пояснювали, що про заміну замків їм нічого не було відомо і вони не були присутніми при спробі ОСОБА_1 проникнути в спірну квартиру, що акт був складений зі слів позивача та підписаний ними на її прохання. Скаржник зазначає, що свідок ОСОБА_7 суду пояснила про те, що він не проживав і не проживає в спірній квартирі, оскільки квартира не придатна для житла, в квартирі вибиті вікна, відключені всі комунікації. Цей свідок також підтвердила той факт, що позивач мешкала в спірному житлі з моменту вагітності впродовж року, після чого, забравши свої речі виїхала з квартири і більше не поверталася.

Окрім того, відповідач стверджує, що суд не звернув уваги на свідчення його брата ОСОБА_4 , допитаного в режимі відеоконференції, який категорично заперечував проти вселення позивача в їх квартиру, пояснив, що створювати сім`ю із ОСОБА_1 він не бажає. Скаржник вважає, що не можна вважати узгодженим між батьками визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки ОСОБА_1 , залишивши квартиру, визначила інше місце проживання для своєї дитини, ніж у спірній квартирі.

Відповідач наголошує на тому, що судом проігноровані інтереси дитини, при цьому зазначає, що ні служба у справах дітей, ні суд не перевірили побутові умови, в яких на момент звернення до суду проживала дитина, не перевірили побутові умови та доцільність вселення дитини в спірне житло та чи буде таке вселення відповідати інтересам дитини, враховуючи ті обставини, що квартира не придатна для житла і батько дитини не бажає вселення матері в квартиру.

ОСОБА_3 вважає, що вселення малолітньої дитини з матір`ю до спірної квартири є неприйнятним, оскільки мати самостійного права користування житлом не набула, а мешканці квартири не бажають її вселення. Також, відповідач вважає, що вселення позивачки до спірної квартири на невизначений строк не мало місця, оскільки вона зареєстрована та зберігала право користування іншим приміщенням, у спірній квартирі не намагалася зареєструватися, відповідач не давав згоди на її вселення, членом сім`ї, ні відповідача, ні його брата вона не була, проживала тимчасово - не більше одного року, комунальні послуги не сплачувала, в лікарні за місцем знаходження квартири на обліку не перебувала.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представника відповідача ОСОБА_8 , яка підтримала доводи апеляційної скарги відповідача, просила їх задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ( а.с.10).

Згідно довідки виданої Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою Глушаков Є.О, 30.07.2015 року, з 09.09.2015 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с 12).

21 березня 2018 року ОСОБА_1 , звернулась до Начальника СВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою, в якій зазначила, що ОСОБА_3 чинить їй та її дитині ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 (а.с.13).

Вищезазначена заява прийнята та зареєстрована в ЖЕО за №7593, згідно талону- повідомлення №164 від 21.03.2018 року ( а.с.14).

Згідно акту складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 з вересня 2014 року проживала зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . Після народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також почав проживати у цій квартирі зі своїми батьками.

З лютого 2017 року ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 , 30.07.2015 року не можуть потрапити до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки брат ОСОБА_4 - ОСОБА_3 змінив замки від вхідних дверей цієї квартири та заперечує проти їх проживання у цьому житловому приміщенні. ( а.с.17).

ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 обліку в Саксаганському УПСЗН м.Кривий Ріг, та отримує щомісячну одноразову допомогу при народження однієї дитини в розмірі 860,00 грн. ( а.с.22).

Із заяви наданої представником виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Маслової Н.М. від 13.11.2018 року, вбачається, що малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований у житлі за адресою : АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , виходив з інтересів дитини, взяв до уваги, що батько малолітнього ОСОБА_2 не може проживати разом із сином через перебування в місцях позбавлення волі, а дитина за віком не може проживати одна, дійшов висновку про необхідність вселення дитини і його матері до спірного житла.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, і не може погодитись із доводами скаржника, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Так, відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» орган опіки та піклування зобов`язаний здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень.

Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органу опіки та піклування відповідно до ст. 177 СК України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до частин 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних громадян» неприпустимим є зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 21.01.1996 року, ратифікованої Законом №69Y від 03.08.2006 року передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має достатньої інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності.

Згідно частин 7, 8 ст.7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст.7); жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність (ст. 16).

Відповідно до вимог ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків.

Аналогічна вимога закріплена і у ч.4 ст.29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому він проживає.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що права та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання повинні враховуватись в першу чергуй у спірних ситуаціях, а вже тільки потім права батьків.

Судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_2 мешкала в квартирі свого цивільного чоловіка ОСОБА_4 , однак через постійні сварки з останнім, які негативно впливали на духовний розвиток дитини, позивач була змушена змінити місце мешкання.

Як встановлено судом, малолітній син позивача зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно до положень Конвенції ООН «Про права дитини» та Закону України «Про охорону дитинства» має право на житло від народження.

Суд перевірив, що малолітній ОСОБА_2 був вселений та зареєстрований у спірній квартирі у відповідності до норм статті 65 ЖК України, на час його вселення у приміщення вищезазначеної квартири жодних заперечень від наймачів квартири, відповідача по справі та його брата, батька дитини не було, жодних домовленостей про порядок користування квартирою не існувало.

Допитаний в судовому засіданні батько ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , позовні вимоги підтримав частково, не заперечував проти вселення його сина до квартири, заперечуючи проти вселення в квартиру матері дитини.

Твердження скаржника про те, що позивач разом із своїм сином добровільно покинула спірне житло у зв`язку із чим не має на нього права, суперечать наведеним вище нормам закону, оскільки не може бути підставою для відмови в задоволення позовних вимог не проживання малолітнього ОСОБА_10 в квартирі з 2017 року, так як його місце проживання визначене батьками та зареєстроване в законному порядку, тому він має право користуватись житлом свого батька, що повністю узгоджується з нормами частини шостої статті 29 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції в першу чергу були враховані інтереси малолітньої дитини, також взято до уваги, що батько малолітнього ОСОБА_10 перебуває в місцях позбавлення волі через, що не може проживати разом із сином, а дитина за віком не може проживати одна, а отже, висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вселення її з дитиною до спірного житла, колегія суддів вважає вірним, а рішення суду законним і належним чином обґрунтованим.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, з`ясував предмет та підставу позову, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись .ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.375, ст.381 ,ст.382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: