ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7455/18

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1239/19

Суд у складі:

головуючого - судді Євстафіїва О.К.,

суддів: Бечка Є.М., Харечко Л.К.,

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2019 року; час, місце ухвалення і дата складання повного його тексту: 05 серпня 2019 року, м. Чернігів,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором без номера від 11.06.2011 у розмірі 85928 грн 98 коп., з яких: 1978 грн 49 коп. заборгованість за кредитом, 74966 грн 06 коп. за процентами за користування кредитом, 4416 грн 38 коп. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн 00 коп. штраф (фіксована частина), 4068 грн 05 коп. штраф (процентна складова), а також судові витрати у розмірі 1921 грн 00 коп. позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вказану заборгованість станом на 31.05.2018 позивачем нараховано внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за укладеним ними кредитним договором, згідно з яким вона отримала кредит у розмірі 300 грн 00 коп. під 30% річних у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у сумі 1978 грн 49 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 40 грн 53 коп., у задоволенні решти вимог відмовлено. Ухвалюючи його, суд І інстанції виходив з того, що наявність заборгованості відповідача позивачеві за кредитом у вказаній сумі є доведеною і в силу ст. 530 ЦК України кредитор має право вимагати її повернення у будь-який час, але позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати вказане рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити рішення, яким задовольнити ці вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що підписавши 11.06.2011 анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ОСОБА_1 приєднався до цих умов та правил, а тому відсутність її підпису в Тарифах та Правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що вона з ними не ознайомлена, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та, як наслідок, не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитом. До того ж, відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», надання безпроцентних кредитів забороняється, а відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

Так, у справі встановлено наступне.

11.06.2011 ОСОБА_1 подала до ПАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У цій заяві зазначено, що ОСОБА_1 згодна з тим, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між нею і банком договір про надання банківських послуг, що ОСОБА_1 ознайомилася з цими Умовами та правилами до його укладення і згодна з його умовами. В той же час у цій заяві відсутні відомості про те, яку саме кредитну картку бажає отримати відповідач, та не зазначено бажаний для неї кредитний ліміт (копія цієї анкети-заяви на арк. 7).

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт, що затверджені наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06.03.2010 № СП-2010-256, не містять підпису ОСОБА_1 (копії цих витягів на арк. 9-32, 8).

ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджено витягом з статуту цього товариства (арк. 38).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 31.05.2019 ОСОБА_1 має перед АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 85928 грн 98 коп., з яких: 1978 грн 49 коп. заборгованість за кредитом, 74966 грн 06 коп. за процентами за користування кредитом, 4416 грн 38 коп. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн 00 коп. штраф (фіксована частина), 4068 грн 05 коп. штраф (процентна складова). З цього розрахунку вбачається, що кредитна заборгованість у ОСОБА_1 виникла з 26.08.2013 та що останній платіж на погашення цієї заборгованості вона особисто здійснила 17.01.2014 (арк. 6).

07.11.2018 від ОСОБА_1 до суду І інстанції надійшли заперечення на позовну заяву, в яких остання стверджує, що кредитна карта «Універсальна» була їй видана при отриманні соціальної картки як обов`язкова і останній платіж за допомогою цієї кредитки вона здійснила 17.01.2014, а отже передбачений ст. 257 ЦК України 3-річний строк позовної давності сплив (арк. 73).

З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

Згідно з ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пункт 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент виникнення і тривання спірних правовідносин, приписує, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, і орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

На порушення наведених норм права сторонами в письмовій формі не визначено тип кредитної картки, яку отримала ОСОБА_1 , та бажаний кредитний ліміт на неї, а отже і орієнтовну сукупну вартість кредиту в процентному значенні та грошовому виразі.

З наявних у справі доказів не вбачається, що на виконання укладеного АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 кредитного договору без номера від 11.06.2011 остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

За змістом заперечень ОСОБА_1 на позовну заяву (арк. 73) і виконаного позивачем розрахунку спірної заборгованості, сторони погодили, що відповідач має погашати кредитну заборгованість щомісячно. Тож є хибним посилання місцевого суду на положення ст. 530 ЦК України як на підставу задоволення вимог в частині стягнення кредиту в сумі 1978 грн 49 коп.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах по справах №№ 6-14цс14 від 19.03.2014 і 6-134цс14 від 01.10.2014, за кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії кредитної картки, а не зі спливом строку дії договору.

Враховуючи викладене, строк позовної давності у цій справі слід обчислювати з моменту несплати відповідачем чергового платежу, тобто з 26.08.2013. Отже на момент звернення до суду - 13.07.2018 (арк. 43) АТ КБ «ПриватБанк» без поважних причин пропустило встановлений ст. 257 ЦК України 3-річний строк позовної давності. Тож рішення суду І інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором ухвалене з порушенням цієї норми права. Крім того, у мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 роз`яснено, що з огляду на приписи частини 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору; особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності й розумності. Отож в силу ч. 4 ст. 367 ЦПК України оскаржуване рішення має бути скасоване в цій частині з ухваленням постанови про відмову у цих вимогах. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376 ч. 1 п. 4, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1978 грн 49 коп. заборгованості за кредитом скасувати і відмовити у задоволенні цих вимог.

В інший частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але вона може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня її складення.

Головуючий: Судді: