Єдиний унікальний номер судової справи № 490/5121/17
Провадження № 22-ц/812/348/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідача - Сабба М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження,

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Черенковою Н.П., вступна та резолютивна частина проголошена о 11 год. 19 хв., повний текст складено 12 жовтня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Вознесенський районний відділ Управління державної міграційної служби Миколаївської області, ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади

В С Т А Н О В И Л А

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби Миколаївської області ( далі - Управління), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Вознесенський районний відділ Управління державної міграційної служби Миколаївської області, про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органу державної влади.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що 21 серпня 2008 року вона загубила паспорт громадянина України. Цього ж дня вона звернулась до сектору з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб у м. Вознесенську та заявила про це.

Проте, відповідач всупереч вимог законодавства жодних дій, спрямованих на видачу їй нового паспорта громадянина України не проводив, на численні звернення, як усні, так і письмові належної відповіді не надавав. У зв'язку з чим, вона була змушена звернутись за захистом свої прав до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2015 року визнано дії Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби щодо знищення паспорта та відмови у видачі паспорту незаконними.

02 вересня 2015 року вона отримала паспорт громадянина України.

Посилаючись на те, що такими незаконними діями органу державної влади їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у створенні їй неабияких труднощів на протязі семи років при захисті її конституційних, цивільних, житлово-комунальних та трудових прав та на підставі ст. 56 Конституції України, просила стягнути на її користь з Управління моральну шкоду в сумі 70 000 000 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено завідуючу сектором Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області ОСОБА_4

Рішенням цього ж суду від 04 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з Управління Державної міграційної служби Миколаївської області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у сумі 7000,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подала на нього апеляційну скаргу та посилаючись на те, що суд першої інстанції хоча і вірно дійшов висновку про причино наслідковий зв'язок, між діями органу державної влади та спричиненням їй моральної шкоди, однак необґрунтовано та безпідставно визначено розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню. За такого просила оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру суми, яка підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди змінити та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив у задоволені апеляційної скарги відмовити, оскільки позивачем не доведено наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяною їй шкодою.

Правом на подачу відзиву треті особи не скористалися.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.

Позивач та представник третьої особи Вознесенський РВ УДМВС у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник третьої особи ОСОБА_4 надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі його та ОСОБА_4 Апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За приписами ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності причино - наслідкового зв'язку між неправомірними діями відповідача та спричиненими її моральними стражданнями, що полягали у позбавлені можливостей реалізації її прав та ухвалив стягнути з Управління Державної міграційної служби Миколаївської області 7000 грн. моральної шкоди.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 21 серпня 2008 року ОСОБА_3 загубила паспорт громадянина України та звернулась до Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби Миколаївської області з заявою з приводу його втрати.

Заява позивача була зареєстрована і заведена справа про втрату паспорта.

13 січня 2009 року юридичною фірмою було направлено запит до начальника СГІРФО УМВС України в Миколаївській області щодо надання інформації про підставу невидачі позивачу нового паспорту громадянина України замість втраченого. Відповідь на дане звернення не надана.

В 2010 році ОСОБА_3 звернулась в Адміністрацію Президента України з відповідною заявою, яка 24 грудня 2010 року за вихідним 22/164618-14 була направлена за належністю для розгляду в Прокуратуру Миколаївської області.

18 березня та 31 березня 2010 року ОСОБА_3 направлено повідомлення, що проведеною прокуратурою перевіркою було встановлено обставини втрати паспорту та відмовлено у подальшому розгляді заяви.

15 вересня 2014 року та 28 жовтня 2014 року позивач зверталась до відповідача з заявами, в яких просила офіційно повідомити, коли можна отримати паспорт.

30 вересня 2014 року начальник Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області повідомив, що загублений паспорт знайдений та в подальшому знищений у відповідності до встановленого законом порядку.

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби Миколаївської області про визнання дій відповідача неправомірними.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2015 року дії Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби Миколаївської області щодо знищення паспорта та відмови у видачі паспорту ОСОБА_3 визнанні незаконними.

Позивач зазначає, що неправомірні дії відповідача змусили її нести моральні страждання, а тому просить про стягнення з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 70 000 000 грн.00 коп.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затверджену Постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20 серпня 2014 року, державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністерство внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції, еміграції), у тому числі протидії нелегальній( незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначних законодавством категорій мігрантів.

У ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

З огляду на ст.ст.1166, 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Тобто, обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги позивача та стягуючи з Управління моральну шкоду, хоча і вірно посилався на необхідність застосування до даних правовідносин положень ст.1173 ЦК України, однак не звернув увагу на зміст даної норми, а саме те, що шкода, завдана особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою.

Більш того, як вбачається із роз'яснень, викладених у пункт 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31 березня 1995 року, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України, п/п.3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215) безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду покладено на Казначейство України.

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 вищевказаного Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Статтею 43 Бюджетного Кодексу України передбачено, що в України застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Відповідно до п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Ураховуючи те, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України, а тому у даній справі у якості співвідповідача повинна брати Державна казначейська служба України

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст. ст. 4, 5 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач - це особа, на захист суб'єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес, а відповідач - це особа, яка на заяву позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорювання його прав й інтересів.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Звертаючись до суду із заявленими позовними вимогами, позивач вважав, що саме на Управлінні Державної міграційної служби Миколаївської області (яке є відповідачем у справі) лежить уся матеріально-правова відповідальність, і останнє повинно бути відповідачем щодо даних позовних вимог.

В той же час дані позовні вимоги безпосередньо впливають на права та інтереси Державної казначейської служби України, оскільки у даній справі відповідачем є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган, яким є Державна казначейська служба і яка в даній справі повинна бути співвідповідачем.

Однак, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем в якості відповідача залучено лише Управління, та не залучено в якості співвідповідача Державну казначейську службу України, як орган, на який законом покладено обов'язок безспірного списання коштів державного бюджету. Крім того, пред'явлення вимог лише до Управління без залучення до участі в справі Державної казначейської служби України та задоволення такого позову, унеможливлює відшкодування шкоди з держави.

За змістом ч. 1 ст. 33 ЦПК України у редакції 2004 року, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За загальним правилом ч.1 ст. 51 ЦПК України у редакції 2017 року, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження- до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача.

Однак, протягом судового розгляду в суді першої інстанції, позивач не заявляв клопотання про залучення до участі в справі Державну казначейську службу України як співвідповідача, а суд не вправі самостійно залучати до участі в справі іншу особу як співвідповідача.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції не виконав свій обов'язок, передбачений ч.4 ст. 10 ЦПК України( 2004 р.), ч.5 ст.12 ЦПК України( 2017 р.), і не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не роз'яснив позивачу його права щодо залучення до участі у справі вказаного співвідповідача, не попередив його про наслідки вчинення або не вчинення вказаної процесуальної дії і не сприяв позивачу здійсненню його процесуальних прав. Натомість, суд розглянув справу по суті у неналежному (неповному) суб'єктному складі осіб, які повинні брати участь у спірних правовідносинах.

Отже, у порушення указаних норм процесуального права суд першої інстанції не вирішив питання про можливість залучення до участі у справі співвідповідача Державну казначейську службу України, без участі якої, висновок суду про підставність по суті позовних вимог не може вважатися обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції позбавлений права на стадії апеляційного розгляду ініціювати питання про притягнення до участі у справі інших співвідповідачів чи заміну первісних відповідачів належними.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За приписами п.1 ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з п. 4 ч.3 ст. 376 ЦПК України у редакції Закону№2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Отже, в даній справі порушення судом норм процесуального права потягло неправильне вирішення спору, вирішення питання про права осо особи, що не брала участі у справі як відповідач, що в силу наведених норм процесуального права є підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у позові з вищенаведених підстав.

З огляду на пред'явлення позову до неналежного відповідача доводи заявника про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, є передчасними.

У такому разі обґрунтованість позовних вимог по суті не перевіряється.

Оскільки справу судом першої інстанції розглянуто у неналежному суб'єктному складу, в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідача в порядку ст.51 ЦПК України, то виходячи з повноважень апеляційного суду, рішення суду першої інстанції згідно п. 4 ч.3 ст.376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, що не перешкоджає позивачу звернутися з новим позовом, правильно визначивши суб'єктний склад сторін.

Керуючись ст. ст. 367,368,375, 376, 381,382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2018 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору- Вознесенський районний відділ Управління державної міграційної служби Миколаївської області, ОСОБА_4, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року.