ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/2229/18 Головуючий суддя І інстанції Носов Г. С.
Провадження № 22-ц/818/2833/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, крім відшкодування шкоди на виробництві
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів Кіся П.В., Пилипчук Н.П.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 21 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Носова Г.С., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 , та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої та малолітніх дітей, звернулася до суду з позовною заявою до ПрАТ СК «Еталон», в якій просила суд стягнути з відповідача на її користь, а також на користь та в інтересах її неповнолітніх дітей, законним представником яких виступає вона: 9987,60 грн відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить до виплати ОСОБА_2 ; 32398,80 грн відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить до виплати ОСОБА_3 ; 36052,80 грн відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить до виплати ОСОБА_4 ; 24360,00 грн відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить до виплати ОСОБА_1 ; 14616,00 грн заборгованість зі сплати страхового відшкодування за страховим випадком від 01.06.2014 пов`язаного з відшкодуванням моральної шкоди; 6400,00 грн судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 01.06.2014 о 20.40 год. по Савинському шосе в м. Балаклія Харківської області відбулась ДТП за участю водія ОСОБА_5 , який керував автомобілем «Москвич-2140» р.н. НОМЕР_1 та допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2101 р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 . Внаслідок ДТП водію ОСОБА_6 було завдано тяжких тілесних ушкоджень, від яких він загинув на місці події.

За фактом ДТП за ч. 2 ст. 286 КК України було відкрито кримінальне провадження № 0000412. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 13.08.2015 застосовано до малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі малолітнього під нагляд батькам, а саме матері ОСОБА_7 строком на 2 роки.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Москвич 2140» р.н. НОМЕР_1 , була застрахована за полісом АС № 8708122 (діючого на дату ДТП) у ПрАТ СК «Еталон», яке є особою відповідальною за відшкодування шкоди завданої здоров`ю позивача у зв`язку з настанням страхового випадку.

Листом від 08.08.2017 відповідач повідомив позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування, зазначивши, що ОСОБА_5 не є особою, що правомірно експлуатувала транспортний засіб на момент скоєння ДТП, у зв`язку з чим його цивільно-правова відповідальність не є такою, що застрахована відповідачем, і вказана подія не може бути визнана страховим випадком.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 21 січня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 , а також на користь та в інтересах її неповнолітніх дітей, законним представником яких виступає ОСОБА_1 :

- 9 987,60 грн відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить до виплати ОСОБА_2 ;

- 32 398,80 грн відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить до виплати ОСОБА_3 ;

- 36 052,80 грн відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить до виплати ОСОБА_4 ;

- 24 360,00 грн відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить до виплати ОСОБА_1 .

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 14 616,00 грн заборгованість зі сплати страхового відшкодування за страховим випадком від 01.06.2014 пов`язаного з відшкодуванням моральної шкоди та 6400,00 грн судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь держави судовий збір у розмірі 1 174 ( одна тисяча сто сімдесят чотири) грн 15 коп.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «СК «Еталон» просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначено, що твердження суду про те, що цивільно-правова відповідальність 14-ти річної неповнолітньої особи, яка незаконно експлуатувала транспортний засіб «Москвич», р.н. НОМЕР_1 є застрахованою за полісом АС/8708122 є безпідставними та суперечать нормам спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Факт, що неповнолітній ОСОБА_5 не є страхувальником за полісом АС/8708122 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів підтверджується копією відповідного полісу, яка відповідачем надавалась до суду разом із відзивом на позовну заяву. Із вказаного полісу вбачається, що страхувальником транспортного засобу «Москвич», р.н. НОМЕР_1 є ОСОБА_8 . Факт неправомірного керування ОСОБА_5 транспортним засобом «Москвич», р.н. НОМЕР_1 визнавався представником позивача у відповіді на відзив на позовну заяву. Твердження про можливість правомірного використання транспортного засобу нічим не було підтверджено та ґрунтується на припущеннях.

Вказано, що ні суд, ні представник позивача не відмежували поняття керування транспортним засобом особою без права керування транспортним засобом відповідної категорії та незаконна та заборонена законодавством України експлуатація транспортного засобу неповнолітньою особою.

Представник апелянта посилається на те, що суд застосував положення ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак, позивачі не є потерпілими-фізичними особами, які зазнали ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоду та які мають право на страхову виплату за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу вказав, що два представника, які діють на підставі нотаріально завіреної довіреності ОСОБА_1 НОМЕР_9 від 26.05.2017, підписали між собою Договір про надання правничої допомоги від 18.01.2018 (при цьому один з них, який є підписантом Договору та діє від імені позивача - ОСОБА_9., діє на підставі довіреності, яка не надавалась до суду та повноваження якого за останньою є невстановленими).

Окрім того, суд першої інстанції також не звернув увагу на Акт виконаних робіт від 25.07.2018, який є Додатком до Договору про надання правничої допомоги від 18.01.2018, який також підписаний двома представниками ОСОБА_1 на підставі нотаріально завіреної довіреності НОМЕР_9 від 26.05.2017: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , який виступає як директор ТОВ «АВТОПОМІЧ Україна», при цьому, в реквізитах Акту виконаних робіт від 25.07.2018 зазначено, що ОСОБА_9 вже діє на підставі довіреності НОМЕР_10 від 30.06.2016 посвідченої приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Вінічук Т.В., однак, дана довіреність також не була додана до позовної заяви, у зв`язку з чим, право ОСОБА_9 підписувати відповідний акт від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, яка не надається та взагалі існування якої є спірним є невстановленим та безпідставним.

Зазначив, що необхідно звернути увагу на Рахунок-фактуру №31-01/01 від 31.01.2018 та Квитанцію №N03QB60193 від 06 лютого 2018 року, відповідно до яких, останній був виставлений та сплачений не ОСОБА_1 , а ОСОБА_11 , без зазначення коду платника. Тобто, факт того, що дані кошти взагалі сплачувались ОСОБА_1 , а не іншою особою (у зв`язку з помилкою в прізвищі особи та відсутністю коду платника) також є спірним та невстановленим.

Адвокатом ОСОБА_9 який діє в інтересах ОСОБА_1 суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказав, що відповідач умисно намагається ввести суд в оману перекручуючи поняття «керувати» та «володіти». Так, дійсно, водій не мав права керувати транспортними засобами, проте це не виключає можливості особи володіти транспортним засобом. Отже, неправомірне керування особою транспортним засобом, не свідчить про те, що особа не правомірно володіє цим транспортним засобом. До цього ж, у випадку керування транспортним засобом особою, яка не має права керування транспортними засобами відповідної категорії, то це є підставою не для відмови у виплаті страхового відшкодування, а для звернення страховика після виплати страхового відшкодування з регресним позовом до водія.

Послався на те, що в даному випадку слід розрізняти поняття «володіння» від поняття «користування», оскільки право володіння власністю ніяким чином не пов`язано із набуттям особою, яка володіє майном, юридично забезпеченої можливості добувати з належного майна корисні властивості, тобто в даному випадку керувати транспортним засобом. Пунктом 1.4 статті 1 цього Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко вказано, що особами відповідальність яких застрахована є особи які правомірно володіють транспортним засобом.

Зазначив, що особами, відповідальність яких застрахована за договором являються: страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом і таке володіння забезпеченим транспортним засобом являється правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Зауважив, що у справі не встановлено неправомірність володіння забезпеченим транспортним засобом водієм ОСОБА_5 на час дорожньо-транспортної пригоди. Правомірність володіння транспортним засобом встановлена ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 13.08.2015 у справі №610/1112/15, згідно якої транспортний засіб марки "МОСКВИЧ", реєстраційний номер НОМЕР_1 , було передано його власником ОСОБА_5 добровільно на підставі усної домовленості.

Щодо заперечень апелянта стосовно стягнення витрат на правову допомогу вказав, що наявність описок у договорі, акті та рахунку не можуть бути підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення судових витрат, оскільки факт оплати правничої допомоги по даній справі підтверджується договором, актом та квитанцією про оплату. Крім цього, факт описки у прізвищі позивача не свідчить про те, що це інша особа, оскільки крім прізвища фізичної особи є інші ідентифікуючі дані фізичної особи, зокрема ідентифікаційний номер та місце реєстрації. Як вбачається з рахунку на оплату правничої допомоги, рахунок виписаний саме позивачу що підтверджується вказаним в рахунку ідентифікаційним номером та місцем проживання позивача. Щодо описки в номері та даті довіреності, то згідно матеріалів справи інших довіреності у справі немає, крім довіреності № НМО/794413 від 26.05.2017 посвідченої приватним нотаріусом Зеленецькою О.В. Харківського МНО Харківської області.

Просить стягнути 9000 грн з відповідача у якості компенсації понесених судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якоюсуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що в результаті ДТП помер чоловік та батько дітей позивача, а тому відшкодування шкоди позивачам підлягає за рахунок відповідача.

Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача та відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі їх законного представника ОСОБА_1 внаслідок смерті годувальника (батька) - ОСОБА_6 та дружині загиблого ОСОБА_1 , заподіяної у ході дорожньо-транспортної пригоди джерелом підвищеної небезпеки, стягнення моральної шкоди, а також стягнення витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 6400 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищено небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

За правилами ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ухвали Балаклійського районного суду Харківської області від 13.08.2015, 01.06.2014 о 20.40 год. по Савинському шосе в м. Балаклія Харківської області відбулась ДТП за участю водія ОСОБА_5 , який керував автомобілем «Москвич-2140» р.н. НОМЕР_1 та допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2101 р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 . Внаслідок ДТП водію ОСОБА_6 було завдано тяжких тілесних ушкоджень, від яких він загинув на місці події. Застосовано до малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 примусовий захід виховного характеру у виді передачі малолітнього під нагляд батькам, а саме матері ОСОБА_7 строком на 2 роки.

Представником позивача ОСОБА_10 26.05.2017 на адресу відповідача було направлено повідомлення про ДТП, в якому зазначено, що внаслідок ДТП загинув ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .

Представником позивача 29.05.2017 на адресу ПрАТ СК «Еталон» направлено заяву на виплату страхового відшкодування у сумі 100000 грн та 14616,00 грн моральної шкоди.

Листом від 08.08.2017 відповідач повідомив представника позивача про те, що ОСОБА_5 скоїв ДТП у віці 14 років, внаслідок чого відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» не мав право на керування транспортними засобами, тому він не є особою, що правомірно експлуатувала транспортний засіб Москвич 2140 р.н. НОМЕР_1 на момент скоєння ДТП, у зв`язку з чим його цивільно-правова відповідальність не є такою, що застрахована страховою компанією «Еталон», і заявлена подія не може бути визнана страховим випадком. Враховуючи викладене, повідомив про відсутність правових підстав для здійснення страхового відшкодування за наслідками ДТП, яка сталась 01.06.2014 року за участю транспортного засобу Москвич 2140 р.н. НОМЕР_1 , забезпеченого полісом АС № 8708122 під керуванням ОСОБА_5 (а.с. 10).

Розпискою від 26.05.2017 ОСОБА_12 матір загиблого ОСОБА_6 відмовилась від одержання належної частки страхового відшкодування на користь дружини ОСОБА_1

Розпискою від 26.05.2017 ОСОБА_13 донька ОСОБА_6 відмовилась від одержання частки страхового відшкодування на користь дружини загиблого ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 від 05.06.2014 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Із довідки про причину смерті № 139 від 02.06.2014 вбачається, що ОСОБА_6 1980 р.н. помер ІНФОРМАЦІЯ_3 від закритої травми тулубу.

ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 31.07.1999, актовий запис № 43.

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 25.05.2017 Андріївської селищної ради Балаклійського району Харківської області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - син, ОСОБА_3 -син, ОСОБА_4 - син.

ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_4 є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 від 05.04.1998 р.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_5 від 22.03.2000 р.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_6 від 10.08.2007 р.

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_7 від 11.11.2008 р.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Москвич 2140» р.н. НОМЕР_1 , була застрахована за полісом АС № 8708122 (діючого на дату ДТП) у ПрАТ СК «Еталон», що не заперечувалось та визнано відповідачем, а також зазначено останнім особисто у листі про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до п. 27.2 cт. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у цій справі страховик звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, оскілки водій, який керував транспортним засобом в силу 14-ти річного віку на день скоєння ДТП не володів їм на достатній правовій підставі.

Дійсно, згідно ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що право на керування транспортними засобами категорії В1, В, С1, С надається лише особам, які досягли вісімнадцятирічного віку. У даному випадку особа, з чиєї вини було скоєне ДТП, керувала автомобілем у віці 14-ти років.

Відповідно до п.п. 1.4, 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно зі ст. 6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до страхового полісу № АС/8708122 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом), п.2.

Страхувальник за цим полісом - ОСОБА_8 , а забезпечений транспортний засіб - автомобіль «Москвич» М 2140 номерний знак НОМЕР_1 .

Матеріали справи та рішення судів, що набрали законної сили, не містять встановлених обставин, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_5 , який не мав права керування автомобілем в силу свого віку, неправомірно заволодів автомобілем, на якому скоїв ДТП.

Тому за змістом наведених норм п.п. 1.4, 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де в якості умови для страхового випадку передбачено правомірне володіння, а не керування, у даному випадку слід визнати, що цивільна відповідальність ОСОБА_5 в результаті скоєння ДТП на забезпеченому транспортному засобі на підставі вказаного страхового полісу була застрахована відповідачем. Правомірність володіння транспортним засобом встановлена ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 13.08.2015 року у справі № 610/1112/15, згідно якої транспортний засіб марки «Москвич» реєстраційний номер НОМЕР_1 , було передано його власником ОСОБА_5 , добровільно на підставі усної домовленості.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Таким чином, володіння без достатньої правової підстави слід розуміти як володіння всупереч волі законного власника.

Таким чином, вірним є висновок районного суду про те, що страхова компанія зобов`язана відшкодувати завдану шкоду.

Вказані висновки суду не спростовані доводами скарги, які належним чином не підтвердженні.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 cт. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із п. 27.3 cт. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам та дітям. Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку і виплачується рівними частинами.

Відповідно до п. 3 роз`яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили та керуючись принципом розумності, справедливості.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що недоречним є посилання районного суду на норму ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак, рішення суду містить достатню правову аргументацію висновку про правомірність заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, а тому помилкове посилання на вказану норму не вплинуло на законність та обґрунтованість такого висновку.

Належними, допустимими і достатніми доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України вказаний висновок відповідачем всупереч передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку доведення своїх доводів та заперечень спростовано не було, та відповідачем не було спростовано розрахунок розміру відшкодування.

Що стосується витрат на правову допомогу, то суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення у цій частині, оскільки відповідачем не заперечується факт того, що інтереси позивача в суді першої інстанції представляв адвокат ОСОБА_9.

З матеріалів справи вбачається, що процесуальні документи, зокрема позовна заява, складені адвокатом ОСОБА_10

ОСОБА_9. та ОСОБА_10 мали повноваження для представлення інтересів ОСОБА_1 у суді, що підтверджено Договором про надання правничої допомоги (а. с. 32), Рахунком-фактурою (а. с. 33), та квитанцією про сплату за надані послуги (а. с. 34).

Помилка у написанні прізвища платника у рахунку-фактурі та квитанції має формальний характер, оскільки особу платника та призначення платежу можна ідентифікувати за іншими реквізитами - посилання на договір як підставу платежу та ідентифікаційний номер платника.

Розбіжності у зазначенні реквізитів довіреностей, на підставі яких діяв ОСОБА_9 , також не мають суттєвого значення, оскільки його повноваження належним чином підтверджені матеріалами справи (а. с. 39).

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Питання про розподіл судових витрат вирішується в порядку ст. 141 ЦПК України.

Представником позивача заявлено клопотання про відшкодування за рахунок відповідача витрат на правову допомогу ОСОБА_1 у сумі 9000 грн.

Такі витрати підтверджені копіями Договору про надання професійної правничої допомоги № 0059-ц від 11.04.2019 (а. с. 233-234), замовлення № 2 на надання професійної правничої допомоги від 10.05.2019 (а. с. 235), акту виконаних робіт від 11.05.2019 (а. с. 239), рахунку-фактури № 11-05/01 від 11.05.2019 та розрахунком вартості наданих послуг від 11.05.2019 (детального опису робіт) (а. с. 236, 238), квитанції про сплату вартості послуг (а. с. 237). Заперечень та спростувань щодо змісту вказаних документів до суду апеляційної інстанції від відповідача не надійшло.

Таким чином, з огляду на те, що апеляційна скарга залишена без задоволення з відповідача підлягають стягненню витрати позивача на правову допомогу, пов`язану з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» - залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 21 січня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (Код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) витрати на правову допомогу, пов`язану з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у сумі 9000 (дев`ять тисяч) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 липня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В. Кісь.

Н.П. Пилипчук.