Справа № 159/4822/17 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/618/19 Категорія: 26 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 04 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_1 позичив у неї грошові кошти в розмірі 1 300 доларів США, про що власноручно написав боргову розписку.

Позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_1 зобов`язувався повернути їй позику до 04 травня 2016 року, проте у визначений строк позичені грошові кошти у вказаному розмірі не повернув.

У зв`язку з наведеним позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 1 300 доларів США, що еквівалентно 35 313 грн, три проценти річних 1 589 грн, а всього 36 902 грн, а також сплачений за подання позовної заяви судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 35 313 грн та три проценти річних в розмірі 1 589 грн, всього 36 902 грн, а також судові витрати по справі в розмірі 640 грн.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що місцевий cуд з порушенням норм матеріального права дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки не з`ясував усі обставини у даній справі, а надані ним докази підтверджують, що суму боргу він повернув повністю.

Апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів за договором позики (письмової розписки) від 04 листопада 2015 року не виконав, а тому стягнув з відповідача на користь позивача суму позики в розмірі 1 300 доларів США, що еквівалентно 35 313 грн та передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) три проценти річних від простроченої суми, що становить 1 589 грн.

З висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до письмової розписки від 04 листопада 2015 року, власноручно написаної ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 позичила відповідачу 1 300 доларів США. Борг відповідач відповідно до умов договору позики зобов`язувався повернути до 04 травня 2016 року (а.с.4). Факт отримання грошових коштів відповідачем не заперечувався.

В суді апеляційної інстанції відповідач підтвердив написання ним згаданої боргової розписки.

Як встановлено місцевим судом, своїх зобов`язань щодо повернення позивачу позичених за письмовою розпискою від 04 листопада 2015 року грошових коштів у вказаному розмірі відповідач ОСОБА_1 не виконав, у зв`язку з чим позивач має право також на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за період з 04 травня 2016 року по 06 листопада 2017 року становить 1 589 грн.

Загальний розмір заборгованості за договором позики з врахуванням трьох процентів річних від простроченої суми становить 36 902 грн.

У відповідності до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів та інших правочинів.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частинами першою та другою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 в порушення умов договору позики від 04 листопада 2015 року у встановлений вказаним договором строк не повернув позикодавцю позивачу по справі ОСОБА_2 , позичені у неї грошові кошти в розмірі 1 300 доларів США, що еквівалентно 35 313 грн, а тому дійшов до правильного висновку про стягнення з нього на користь позивача зазначеної суми заборгованості, а також трьох процентів річних від простроченої суми за період з 04 травня 2016 року по 06 листопада 2017 року в розмірі 1 589 грн.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову ОСОБА_2 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У своїх доводах апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 покликався на те, що суд свій висновок про задоволення позову обґрунтував виключно наявністю оригіналу письмової розписки у позивача. При цьому судом не було надано оцінки наданим доказам на підтвердження тієї обставини, що суму боргу він повернув повністю. Відповідач вказував, що розписку про отримання в борг 1 300 доларів США він справді видав, проте готівкою позивач передала йому лише 500 доларів США, а 700 доларів США становив борг за товар, який позивач передала йому для реалізації, а ще 100 доларів США вона мала передати пізніше. Вказує, що згодом між ними було погоджено, що частина боргу ним не буде повертатись готівковими коштами, а буде враховуватись позивачем як погашення боргу у зв`язку із наймом нею належної йому квартири, вартість оренди якої складала 100 доларів на місяць. Оскільки позивач орендувала його квартиру 5 місяців, відповідно його борг перед нею зменшився на 500 доларів США, залишок боргу становив 700 доларів США. В червні-липні 2016 року він повернув ОСОБА_2 ще 100 доларів США, залишок боргу складав 600 доларів США. Влітку 2016 року їх спільна знайома ОСОБА_3 повідомила його, що ОСОБА_2 уповноважила її отримати решту суми боргу в розмірі 600 доларів США, які і були їй передані. Крім того, вказував, що суд не заслухав його пояснень та не допитав свідків, які можуть підтвердити факт виконання ним зобов`язань щодо повернення позики, у зв`язку з чим разом із апеляційною скаргою подав клопотання про допит таких свідків.

Частиною першою статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Наведені в апеляційній скарзі доводи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідачем всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів та не доведено обставин, які б свідчили про виконання ним свого обов`язку щодо повернення позивачу грошових коштів за укладеним договором позики, а поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

В суді апеляційної інстанції відповідач ствердив, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, оскільки він не вимагав її повернення.

Частинами першою третьою статті 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про недоведення факту повернення відповідачем позивачу грошових коштів за правилами статті 545 ЦК України, оскільки боргова розписка залишилася у позивача.

Письмові пояснення ОСОБА_3 , які як на доказ повернення позичених коштів покликається відповідач, колегія суддів вважає неналежним та недопустимим доказом, який не спростовує вимог позовної заяви.

Покликання апелянта на те, що між ним та позивачем існували інші відносини (оренда житла) на виконання яких мали б бути списані ОСОБА_2 кошти, які зазначені в розписці, є необґрунтованими, оскільки зміст наданої позивачем розписки свідчить виключно про отримання ОСОБА_1 у борг коштів, які мали бути повернуті ним у передбачені строки.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: