Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.02.2019 Справа №607/4526/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

присяжних ОСОБА_1

ОСОБА_2М.Є.

за участю секретаря Пастернак О.В.

прокурора Галас Н.В.

представника психіатричного закладу, лікаря-психіатра ОСОБА_3

особи, щодо якої вирішується питання

про примусову госпіталізацію ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою лікаря-психіатра амбулаторно-поліклінічного відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 звернулася в суд із заявою про госпіталізацію гр. ОСОБА_4 в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку.

В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 заяву підтримала і пояснила, що гр. ОСОБА_4 страждає психічним захворюванням помірна розумова відсталість з синдромом емоційно-вольової нестійкості, у звязку з чим, хвора не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар.

Прокурор у судовому засіданні вважає, що заява про госпіталізацію гр. ОСОБА_4 , у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без її згоди не підлягає до задоволення, зазначивши, що представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку.

ОСОБА_4 в судовому засіданні вважає, що підстави для її примусової госпіталізації відсутні, вона усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоровя, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

-вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих;

-або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, була госпіталізована в 4-е психіатричне відділення 20.02.2019 року о 17.00 год. в супроводі працівників поліції у звязку із неадекватною поведінкою: агресивна до оточуючих на вулиці.

ОСОБА_4 не надала своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару.

Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, ОСОБА_4 з раннього дитинства відставала в психо-моторному розвитку, є інвалідом 2 групи по психопатології, мати та дядько мають психічне захворювання. Має трьох дітей, позбавлена батьківських прав, щодо двох із них. Зі слів пацієнтки, два тижні тому народила дитину.

21.02.2019 року ОСОБА_4 була оглянута комісією лікарів-психіатрів у складі: заступника головного лікаря по експертизі ОСОБА_5, професора кафедри психіатрії, наркології та медичної психології ОСОБА_6, завідувача 4-им психіатричним відділенням ОСОБА_7М та лікуючого лікаря ОСОБА_3 Було встановлено діагноз: Помірна розумова відсталість з синдромом емоційно-вольової нестійкості.

Комісія прийшла до висновку, що обстеження і лікування пацієнтки ОСОБА_4 можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару, а також підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію в психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у звязку із наявністю в неї важкого психічного розладу, який обумовлює небезпеку для оточуючих і її безпорадність та неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Як вбачається із акту від 13.12.2018 року, складеного комісією Потіцької сільської ради Козівського району Тернопільської області, комісія дійшла висновку, що ОСОБА_4 проживає в антисанітарних умовах, незадовільних побутових умовах, в яких не може проживати її дитина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається із акту від 04.02.2019 року, складеного комісією Потіцької сільської ради Козівського району Тернопільської області, комісія дійшла висновку, що малолітній ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає в умовах, які несуть загрозу життю та здоровю.

Згідно із довідки №143/01.1-10 від 21.02.2019 р., виданої Козівською центральною районною комунальною лікарнею, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, знаходиться на диспансерному обліку в лікаря психіатра з раннього дитинства. Періодично лікується амбулаторно. Постійно поводить себе неправильно, вдома неспокійна, озлоблена, скандалить, загрожує оточуючим, пише скарги в різні інстанції в звязку з чим постійно викликаються працівники поліції.

У судовому засіданні ОСОБА_4 заперечила щодо наявності у неї намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

В силу вимог ч.2 ст.280 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновками про стан психічного здоровя хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про агресивну та неадекватну поведінку особи, яка підлягає примусовому поміщенню до психіатричного закладу, у тому числі його родичами, рапорти працівників міліції, висновки дільничного психіатра і т.п..

Проте, заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_4

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «ОСОБА_9 проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…».

За даних обставин суд вважає, що на даний час відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_4 та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4,13, 82, 263, 265, 339-342 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2019 року

Головуючий суддяОСОБА_10

ПРИСЯЖНІ: ОСОБА_1

О.-ОСОБА_11