Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3826/18
Провадження №: 2/332/116/19
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2019 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. за участю секретаря судового засідання Ковтуна В.І., розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу №332/3826/18 (провадження №2/332/116/19) за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову зазначено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира, що розташована за вище вказаною адресою. Але, на даний час в квартирі окрім позивача ОСОБА_1 значиться зареєстрованим її колишній чоловік відповідач по справі ОСОБА_3, який фактично в квартиріне проживає, оскільки у2016 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, та після цього відповідач зібравши свої особисті речі добровільно виїхав з квартири. З цього часу відповідач мешкає в іншому місці, житлово-комунальні послуги не сплачує і його фактичне місце знаходження позивачам невідомо. Факт реєстрації відповідача в квартирі, порушує права позивачів як її власників, оскільки вони позбавлені можливості вільно розпоряджатися належним їм майном та вимушені нести додаткові витрати по сплаті комунальних платежів, які нараховуються з урахуванням реєстрації відповідача у цій квартирі. Оскільки реєстрація відповідача перешкоджає позивачам у реалізації їх права вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, вони вимушені звернутися до суду та просять визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою № 20, що розташована в буд.61 по вул. Павлокічкаській м. Запоріжжя.
Позивач ОСОБА_1І.в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі тав їх обґрунтування надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначила, що її колишній чоловік ОСОБА_3, у 2013 році з її дозволу був зареєстрований у квартирі девони мешкали разом однією сім»єю. Але, у 2016 році шлюб між ними було розірвано та відповідач зібравши свої особисті речі за власним бажанням виїхав з квартири та з цього періоду часу він в квартирі не проживає.Вона свого чоловіка з квартири не виганяла та він її залишив добровільно, оскільки став жити окремо. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою вона колишньому чоловіковініколи не чинила. На теперішній час зв*язку із колишнім чоловіком вона не підтримує, де саме він проживає їй невідомо, матеріальної допомоги на утримання житла він не надає.
Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та також просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що вона є власником 2/3 частин спірної квартири, її дочка ОСОБА_1 після того, як її чоловік ОСОБА_3 пішов з сім*ї, залишилися проживати у квартирі сама із дітьми. Відповідач добровільно пішов з сім*ї та з квартири, забравши всі свої речі, оскільки як виявилося, сім*я йому була не потрібна. Отже, з 2016 року, після того, як її дочка розірвала шлюб із своїм чоловіком ОСОБА_3, вона відповідача більше не бачила, до квартири він не приходив.
Відповідач ОСОБА_3 повторно в судове засідання не зявився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву він не подав. Про дату, час і місцесудового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, вустановленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ОСОБА_3, останній значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверти було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання та не проживання відповідача за вказаною адресою. Разом з тим, відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання у відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання(перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідача ОСОБА_3 було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 07.02.2019року про явку в судове засідання, призначене на 21.02.2019 року.Але, незважаючи на всі передбачені законом заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, відповідач ОСОБА_3 до суду повторно не з»явився по невідомим причинам, відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких заяв та клопотань від нього не надходило. З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивачі не заперечували.
Суд, заслухавши пояснення позивачів, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до ст. 41 Контституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Згідно ч.4,5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло №243 від 16.02.2000 року, виданого на підставі розпорядження №14 від 12 січня 2000 року ВАТ «Запоріжвогнетрив», квартира за адресою м. Запоріжжя, вул. Орджонікідзе(після зміни назви Павлокічкаська) буд.61 кв.20 належить на праві спільної часткової власності, у розмірі по 1/3 частки кожному,ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1. Право власності зареєстроване Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.15).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №5174, від 02.11.2018 року ОСОБА_2 успадкувала після померлого ОСОБА_4М.(свідоцтво про смерть серії І-ЖС №366516 від 16 липня 2016 року(а.с.8)) 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 (стара адреса: вул. Орджонікідзе) в м. Запоріжжі(а.с.16).
Таким чином, судом на підставі наданих позивачами допустимих, достовірних та достатніх доказів встановлено, що позивачіЛевкова К.І. та ОСОБА_2 є співвласниками спірної квартири, яка належить їм на праві спільної часткової власності.
З копії паспорту громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що вона з 20.10.1981 року значиться зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_3 (після зміни назви Павлокічкаська) м. Запоріжжя(а.с.7).
Згідно заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/1198/16-ц від 11.07.2016 року, яке набрало законної сили 22.07.2016 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано(а.с.9).
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_1, з якою підтримує добрі сусідські відносини. Відповідача ОСОБА_3 вона також знала, коли він проживав разом із своєю сім*єю в даній квартирі. Але, з 2016 року вона відповідача не бачить і він в квартирі не проживає. До цього часу він проживав разом із дружиною та двома дітьми, але потім раптом зник, та більше ніколи не приходив до квартири. Оскільки вона сама часто буває у позивача у гостях, може підтвердити, що речей відповідача в квартирі немає, він там не проживає з 2016 року, та вона ніколи не бачила, щоб він намагався вселитися в квартиру.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що позивач ОСОБА_1 є його сусідкою, з якою він підтримує добрі сусідські відносини. Коли позивач ОСОБА_1 і її чоловік ОСОБА_3 проживали в квартирі однією сім*єю, він часто бачив відповідача. Після розлучення відповідач ОСОБА_3 забрав свої речі та виїхав з квартири і більше ніколи до неї не повертався. Протягом останніх двох років відповідач ОСОБА_3 в квартирі не проживає.
Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом(ч.2 ст. 405 ЦК України) .
Як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 не є ані власником, ані співвласником спірноїквартири, договір найму житла з ним не укладався і він, в розумінні ст. 64, 156 ч.4 ЖК України, є лише колишнім членом сім»їспіввласника спірноїквартириЛевкової К.І., як її чоловік, який раніше постійно проживав з нею, тасаме з цих підстав він був зареєстрований в спірній квартирі.
Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача ОСОБА_3таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки, як зазначалося вище, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном та оскільки вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що відповідачне проживає без поважних причин у спірній квартирі тривалий період часу, а саме, з 2016 року, не бере участі у витратах, повязаних з утриманням цього житла, оплаті комунальних послуг, що свідчить про те, що відповідач втратив до цього житла будь-який інтерес та не ставиться до цього житла, як до свого постійного місця проживання, так як за весь цей час до квартири не повертався, не намагався у неї вселитися та в неї не проживав. Матеріали справи не містять доказів створення позивачем перешкод відповідачу у проживанні в спірній квартирі, також як і не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між позивачем і відповідачем виникали конфлікти, внаслідок яких останній змушений буй виселитися зі спірного житла. Таким чином, всі вище зазначені дії відповідача ОСОБА_3 свідчать про те, що він втратив інтерес до цього житлового приміщення і не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, у зв»язку з чим він може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житлом, як член сім»ї власника житла,у відповідності до вимог ч 2 ст. 405 ЦК України, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік.
При цьому, при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодного разу в судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 9, 150,156 ЖК України, ст. 317, 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4,5,12, 81, 83, 89, 259, 263-265, 268,274,280-282 ЦПК України, суд ,-
Визнати ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової катки платника податків НОМЕР_3) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_4.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 26 лютого 2019 року.
Суддя Андрюшина Л.А.