Справа № 461/1246/17 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/2395/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Ніткевича А.В. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

адвоката Саницького А.І. представника позивачки Кравчук Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 Біати ОСОБА_3 , на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов`язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні належною їй коморою у підвалі будинку АДРЕСА_1 шляхом повернення підвального приміщення загального користування літ. II та підвального приміщення літ. III у попередній стан згідно поверхового плану від 02 березня 1988 року.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що згідно свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2014 року вона є власником квартири АДРЕСА_2 та комор у підвалі площею 8,0 кв. м та 3,1 кв. м.

Наприкінці 2014 року з`ясувала, що належна їй комора у підвалі площею 8,0 кв.м. незаконно зайнята невідомою особою, у зв`язку з чим у лютому 2015 року вона звернулася до Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з заявою про вчинення злочину. З матеріалів кримінального провадження їй стало відомо, що 28 вересня 2010 року Галицьким районним судом міста Львова було постановлене рішення, яким задоволено позов ОСОБА_5 до Львівської міської ради, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності, на підставі якого ОСОБА_5 приєднала до своєї квартири АДРЕСА_3 належну їй (позивачці) комору в підвалі цього будинку площею 8,0 кв. м.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 28 вересня 2010 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до Львівської міської ради, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 43,3 кв. м під нежитлове приміщення магазину відмовлено.

Зазначала, що, незважаючи на це, відповідач продовжує користуватись належним їй нерухомим майном за відсутності законної підстави для цього, чим унеможливлює реалізацію нею своїх прав власника майна щодо володіння, користування та розпорядження таким майном.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, а також із невірно обраного способу захисту порушеного права (а.с. 92-98).

Дане рішення оскаржила представник позивачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні документи (чи їх копії), на які посилався суд, а саме: свідоцтво про право власності № 6921 від 20.10.1993 року, видане Львівською міською адміністрацією згідно з розпорядженням № 1211 від 20.10.1993 року про належність квартири АДРЕСА_4 на праві власності ОСОБА_6 , та документи про прийняття 07.12.2012 року рішення про державну реєстрацію права власності і внесення відповідного запису до реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 105-106).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року постанову Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2018 року (якою рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2017 року було залишеним без змін; а.с. 154-159) скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 191-195).

Після передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції представник відповідачки знайомився з матеріалами справи (а.с. 210), але жодних додаткових письмових пояснень, міркувань тощо до суду апеляційної інстанції не подав, однак подав до суду клопотання про відкладення нового апеляційного розгляду справи, призначеного на 23 жовтня 2019 року, покликаючись на свою зайнятість у розгляді іншої справи в суді першої інстанції (а.с. 211), у зв`язку з чим новий апеляційний розгляд справи було відкладено на 13.11.2019 року.

Будучи належним чином повідомленим про апеляційний розгляд справи 13.11.2019 року, представник відповідачки в цей же день, 13.11.2019 року, повторно подав до канцелярії суду клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи, покликаючись на те, що він хворіє без подачі будь-яких підтверджуючих документів про наведене (а.с. 224).

Представник позивачки заперечив можливість чергового відкладення апеляційного розгляду справи, вважаючи це умисним затягуванням її розгляду, який сумарно триває майже 3 (три) роки.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає можливим новий апеляційний розгляд справи за відсутності представників зі сторони відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 та комори АДРЕСА_6 підвалі площею АДРЕСА_7 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2014 року.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 28 вересня 2010 року у справі № 461/2148/10 за позовом ОСОБА_5 до Львівської міської ради, комунального підприємства Львівської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третя особа Департамент містобудування Львівської міської ради про визнання права власності, задоволено позов ОСОБА_5 Визнано за нею право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_3 площею 43,3 кв. м.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 28 вересня 2010 року у справі № 461/2148/10 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено (а.с. 4-6).

Також установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 22 грудня 2011 року № Г-04292, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом цього управління від 22 грудня 2011 року № 2466-НЖ-Г, 27 січня 2012 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на приміщення квартири АДРЕСА_3 та внесено відповідний запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно № 22610637.

На підставі вказаного свідоцтва про право власності 24 жовтня 2013 року державним реєстратором Львівського міського управління юстиції проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_5 на приміщення квартири АДРЕСА_3 , яка згідно з наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 06 травня 2008 року № 198 використовується як нежитлова.

Відповідно до повідомлення ЛКП «Центральне» від 20 вересня 2017 року кількість квартир у будинку АДРЕСА_8 квартир з нумерацією: 1 (нежитлове приміщення), 1а; 2; 2а (нежитлове приміщення), 3, 4, 5, 6, 7, 8, 10; загальна площа підвальних приміщень будинку згідно поверхового плану від 02 березня 1988 року становить - 106,9 кв. м, із них: площа - 21,2 кв. м увійшли у загальну площу приміщень квартири АДРЕСА_9 (свідоцтво про право власності на приміщення, квартири № АДРЕСА_10 -04292 від 22 грудня 2011 року); приватизовано підвальних приміщень мешканцями будинку на АДРЕСА_11 Котлярській, АДРЕСА_1 49,70 кв. м, у користуванні підвальних приміщень мешканцями будинку 36,0 кв. м.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Стаття 41 Конституції України кожному гарантує право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положення статті 391 ЦК України надають власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Звертаючись до суду, позивач посилалась на те, що вона є власником комор у підвалі будинку АДРЕСА_1 площею 8,0 кв. м та 3,1 кв. м, проте належним їй нерухомим майном за відсутності законної підстави для цього користується відповідач.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив із того, що вимоги позивача не можуть бути задоволені без скасування наказу Управління комунальної власності міської ради від 22 грудня 2011 року № Г-04292, згідно з яким прийняте рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на спірні приміщення, свідоцтва про право власності від 22 грудня 2011 року № Г-04292, виданого на підставі цього наказу, та рішення державного реєстратора від 27 січня 2012 року та 12 листопада 2013 року, якими проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_5 . Виходячи з цього, суд вважав, що обраний позивачем спосіб захисту її порушеного права не відповідає специфіці порушеного права й характеру правовідношення.

В той же час, суд не врахував факти, встановлені судовим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року, яке є преюдиційним.

Крім цього, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 жовтня 2018 року (яке набрало законної сили) вище згадані наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 22 грудня 2011 року №2466-НЖ-Г «Про оформлення права власності на приміщення квартири АДРЕСА_3 » та Свідоцтво № НОМЕР_1 від 22 грудня 2011 року про право власності на приміщення квартири АДРЕСА_3 також скасовані (а.с. 225-230).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).

За вище наведених обставин в їх сукупності оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 Біати ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_4 задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 належною їй коморою у підвалі будинку АДРЕСА_1 шляхом повернення підвального приміщення загального користування літ. II та підвального приміщення літ. III у попередній стан згідно поверхового плану від 02 березня 1988 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 13 листопада 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ніткевич А.В.

Шеремета Н.О.