Справа № 309/1837/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 жовтня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ЮРОЧКО А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/1837/18 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 5 грудня 2018 року, повний текст якого складено 5 грудня 2018 року, головуюча суддя Волощук О.Я., -

встановив:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (зараз - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»)) заявою від 05.06.2018, що надійшла до Хустського районного суду 27.06.2018, звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи таким.

ПАТ КБ «ПриватБанк» 06.07.2011 за правилами договору приєднання уклало з відповідачем договір, за яким надало кредит у розмірі 3060,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 27,60% річних і з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору, банк управі в односторонньому порядку змінювати ліміт кредитування, відсоткову ставку за кредитом, тарифи та інші елементи кредитування, інформація про що розміщується на офіційному сайті банку в мережі Internet на сторінці http://privatbank.ua/terms/pages/70. Позичальник зобов`язаний слідкувати за відповідними змінами в умовах кредитування, отримувати виписку з рахунку щодо здійснених за ним операцій, не допускати овердрафту тощо. Пунктом 1.1.7.12. Умов і Правил передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, а якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, а відповідач свої порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 30.04.2018 склав 27708,39 грн, із яких заборгованість: за кредитом - 2772,30 грн, за процентами - 22840,45 грн, за пенею та комісією - 300,00 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1295,64 грн процентної складової штрафу.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов`язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право банку вимагати повернення всього заборгованого, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 06.07.2011 у розмірі 27708,39 грн із вищеперерахованими її елементами та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Хустського районного суду від 05.12.2018 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» борг за кредитним договором від 06.07.2011 без номера в сумі 27708,39 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Перегінець О.Г., оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Наводить у скарзі такі доводи.

Рішення суду є однобічним і ґрунтується лише на доказах, наданих позивачем, тоді як доводам і доказам відповідача не було надано належної оцінки.

Сторони уклали договір 06.07.2011 зі строком дії до 06.07.2012, після чого дія договору була автоматично пролонгована ще на один рік. Отже, строк дії договору закінчився 07.07.2013, тоді як позов банк пред`явив 27.06.2018, тобто, майже через п`ять років після цього. Будь-які платежі за договором відповідач не здійснював. Тому позов пред`явлено після спливу трирічної позовної давності, перебіг позовної давності не переривався. Тим часом, суд констатував, що банк не пропустив строку звернення до суду, однак, ніяк це не обґрунтував, як не обґрунтував і відхилення відповідних доводів відповідача.

Беручи до уваги, що суд не в повній мірі встановив обставини, що мають значення в справі, неправильно їх оцінив, тому дійшов помилкового висновку про пред`явлення позову в межах позовної давності.

Просить рішення суду скасувати, у позові відмовити за спливом позовної давності.

У відзиві на апеляцію позивач АТ КБ «ПриватБанк» вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що вимоги були пред`явлені в межах позовної давності з огляду на кінцевий строк повернення кредиту в повному обсязі, який пов`язується зі строком дії платіжної картки. У межах кредитного договору відповідач отримав кредитні картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3 , остання з яких діяла до кінця березня 2018 року, а позов був пред`явлений 19.06.2018.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ОСОБА_1 адвоката Перегінець О.Г, яка апеляцію підтримала, позивача АТ КБ «ПриватБанк» адвоката Дурдинець Р.Ю., яка скаргу не визнала, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Звертаючись із позовом про стягнення боргу, кредитор виходив із того, що спірні правовідносини виникли між сторонами належно вчиненого правочину. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із факту укладення кредитного договору на відповідних умовах, із якого виник спір, та з наявності підстав для задоволення обґрунтованих і доведених вимог кредитора. Проте, така правова позиція позивача та рішення суду не ґрунтуються на законі, належних і допустимих доказах та суперечать обставинам справи.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо правочинів, кредитних зобов`язань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була чинною на час їх виникнення. Беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно із позицією позивача виникли з договірного зобов`язання, і обґрунтовувався відповідним чином, а відповідач під час розгляду справи визнаючи факт укладення договору одночасно заперечував ознайомлення його з умовами надання споживчого кредиту та підписання правочину щодо збільшення тривалості позовної давності, наявність у позивача відповідної правової підстави для пред`явлення вимог, для нарахування відповідних платежів, стягнення коштів підлягає перевірці судом під час розв`язання спору.

Встановлено, що 06.07.2011 ОСОБА_1 заповнив у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» бланк Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 8).

У полі заяви щодо видів (типів) платіжних карток є відмітка про бажання відповідача оформити платіжну картку «Кредитка «Універсальна»», у полі: «Бажаний кредитний ліміт за платіжною картою кредитка «Універсальна»/«Gold» вказаний кредитний ліміт у 4000,00 грн.

У бланку Анкети-заяви зазначено, що «…ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку… становить… договір про надання банківських послуг.».

Бланк Анкети-заяви не містить інформації про умови кредитування.

Анкету-заяву підписано працівником банку і відповідачем 06.07.2011.

До позовної заяви позивач додав «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с. 9), що містить одночасно такі умови кредитування:

«Універсальна, 30 днів пільгового періоду» зокрема: базова процентна ставка - 3,0% на місяць; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - ПЕНЯ = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка за договором)/30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30,00 грн на місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50,00 грн; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань - 500,00 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій;

до цих умов міститься примітка такого змісту: «з 01.01.2013 всі карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» переведені на тарифний план «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»;

«Універсальна, 55 днів пільгового періоду» зокрема: базова процентна ставка - 2,5% на місяць, за тратами, здійсненими з 01.09.2014 - 2,9%, за тратами, здійсненими з 01.04.2015 - 3,6%; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості, з 01.04.2014 - 5% від заборгованості, але не менше 100,00 грн і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25-го числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - ПЕНЯ = 0,24% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50,00 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100,00 грн; ПЕНЯ = 0,24% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 100,00 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100,00 грн другий місяць поспіль і більше; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань - 500,00 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій;

«Універсальна Contract» зокрема: базова процентна ставка - 1,7% на місяць; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості, з 01.04.2014 - 5% від заборгованості, але не менше 100,00 грн і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25-го числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості; щомісячна комісія за кредитне обслуговування карти - 15,00 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - ПЕНЯ = 0,0001% від заборгованості, але не менше 50,00 грн на місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань - 500,00 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій;

до цих умов міститься примітка такого змісту: «з 01.09.2014 проводиться зміна тарифного плану «Універсальна Contract» на «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» або «Універсальна Gold»;

«Універсальна Gold» зокрема: базова процентна ставка - 2,5% на місяць, з 01.04.2013 - 2,3%, за тратами, здійсненими з 01.09.2014 - 2,7%, за тратами, здійсненими з 01.04.2015 - 3,5%; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості, з 01.04.2014 - 5% від заборгованості, але не менше 100,00 грн і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25-го числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості; щорічна комісія за кредитне обслуговування карти - 500,00 грн; з 01.06.2012 щомісячна комісія за обслуговування (з 01.04.2013 - членський внесок за участь в Gold клубі) - 20,00 грн на місяць; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - ПЕНЯ = 0,233% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50,00 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100,00 грн; ПЕНЯ = 0,233% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 100,00 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100,00 грн другий місяць поспіль і більше; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань - 500,00 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

до цих умов містяться примітки такого змісту: «з 01.09.2014 змінено процентну ставку по кредитним картам «Універсальна» та «Універсальна Голд» (зміну здійснено тільки для витрат, здійснених після 01.09.2014); з 01.04.2015 змінено тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та «Універсальна Голд», розмір процентної ставки, пені тощо.

Умовами і Правилами надання банківських послуг (Умови і Правила), затвердженими 06.03.2010, витяг із яких додано до позовної заяви (а.с. 10-31), установлено, зокрема, що:

Умови і Правила надання банківських послуг є договором, яким банк публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримати банківські послуги (Преамбула Умов і Правил);

клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за користування ним …, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1.2.5.);

строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картами із встановленим мінімальним обов`язковим платежем, розмір мінімального обов`язкового платежу, який є розміром боргових зобов`язань клієнта, що підлягають сплаті протягом строку дії карти, розмір і порядок розрахунку щомісячного платежу наведені у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування (Памятке клиента/Справке об условиях кредитования), яка є невід`ємною частиною договору, і в пункті 2.1.1.12.4. (п. 2.1.1.12.4.);

нарахування відповідних платежів, застосування санкцій пов`язуються з умовами, зазначеними у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування, також пунктами 1.1.1.50., 2.1.1.2.1., 2.1.1.12.6.2. та іншими положеннями Умов і Правил;

при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань… більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн… + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих прострочених процентів і комісій (п.п. 1.1.5.20., 2.1.1.7.6.);

в разі непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії), овердрафту чи його частини понад 210 днів увесь кредит (овердрафт) вважається простроченим і нарахування з дати переводу кредиту (овердрафту) в статус прострочених боргових зобов`язань провадяться згідно пп. 2.1.1.12.6.1., на залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі, вказаному в пп. 2.1.1.12.6.1. цих Умов; при цьому, винагорода проценти за користування кредитом не сплачуються (п. 2.1.1.12.6.4.);

згідно зі ст. 212 ЦКУ, в разі наявності простроченого кредиту (овердрафту) - строком повернення кредиту (овердрафту) у повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості, строк повернення овердрафту в повному обсязі - протягом 30 днів з моменту виникнення овердрафту) (п. 2.1.1.12.4);

для надання послуг банк видає клієнту карту, її вид визначено у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг; датою укладання договору є дата отримання клієнтом карти, вказана у заяві (п. 2.1.1.2.1.);

карта діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовому боці карти включно (п. 2.1.1.2.11);

договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк (п. 1.1.7.12.);

строк позовної давності стосовно вимог банку із повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банку складає 50 років (п. 1.1.7.31.).

Розрахунок заборгованості позивач склав за договором б/н від 06.07.2011, де визначив борг відповідача станом на 30.04.2018 у розмірі 27708,39 грн, де заборгованість: за кредитом - 2772,30 грн, за процентами - 22840,45 грн, за комісією - 300,00 грн, а також штраф 1795,64 грн (500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1295,640 грн процентної складової штрафу (а.с. 7). Водночас розрахунок заборгованості розпочинається не з 06.07.2011, а з 18.06.2013, дані про рух коштів до цієї дати, в тому числі, про суму кредиту (кредитного ліміту), у розрахунку відсутні.

На час розгляду справи судом першої інстанції у ній не було доказів, які б фіксували видачу відповідачу платіжної картки та реквізити такої, зокрема, строк дії картки (строк кредитування). В Анкеті-заяві немає вказівки на дату отримання клієнтом платіжної картки, як відсутня і вказівка на конкретну картку, її реквізити. Не зазначив кредитну картку з відповідними реквізитами, днем видачі та строком її дії банк і в позовній заяві.

Апеляційному суду позивач надав довідки, підписані представником ОСОБА_2 , у яких зазначено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 підписали кредитний договір без номера, за яким були видані такі кредитні картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття 06.07.2011, термін дії 04/15; № НОМЕР_2 , дата відкриття 18.06.2013, термін дії 05/17; № НОМЕР_3 , дата відкриття 17.01.2015, термін дії 03/18, кредитний ліміт встановлювався 18.06.2013 у розмірі 3060,00 грн, 20.07.2015 у розмірі 2780,00 грн (а.с. 118, 119).

Позивач надав на стадії апеляційного розгляду справи також виписку з банківського рахунку ОСОБА_1 станом на 03.03.2019 (а.с. 120-126). На відміну від розрахунку заборгованості виписка містить дані про рух коштів починаючи з 06.07.2011. З виписки вбачається, що ОСОБА_1 користувався платіжними картками, здійснював відповідні операції, які з використанням кредитної картки № НОМЕР_1 розпочалися з 06.07.2011, при цьому, останнє за часом надходження коштів на поповнення карткового рахунку (картка № НОМЕР_2 ) у розрахунку боргу та у виписці з рахунку зафіксоване 30.09.2015 у сумі 112,82 грн шляхом автоматичного списання коштів банком з картки з реквізитами 22**02. До цього мало місце також автоматичне списання коштів у незначних сумах 07.06., 09.07. і 10.08.2015 з карти з реквізитами 51**70 на погашення заборгованості. Доказів належності ОСОБА_1 платіжних карт із реквізитами 22**02 і 51**70 у справі немає, такі реквізити не узгоджуються з даними про видані відповідачу кредитні картки.

Окрім цього, банківською випискою зафіксовано, що у період з 01.08.2012 по 12.06.2013 (315 днів) ОСОБА_1 не вносив коштів на погашення заборгованості перед банком: внесення коштів на картку № НОМЕР_1 готівкою в сумі 1393,74 грн мало місце 31.07.2012, а наступне внесення коштів шляхом переказу з іншої картки - 13.06.2013 в сумі 146,83 грн. У зазначений період мали місце списання банком коштів з карткового рахунку, обліковувався від`ємний залишок після операцій (заборгованість, яка виникла 09.08.2012, збільшувалася і станом на 29.05.2013 складала 143,72 грн), відбувалися також нарахування бонусів за покупки, проте, ці операції не можуть кваліфікуватися як здійснені особисто ОСОБА_1 із відповідним волевиявленням.

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати (за відповідних умов - достроково) виконання порушеного зобов`язання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки.

Поряд із цим, за змістом положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ) щодо укладання договору про споживчий кредит:

договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 626 ч. 1, ст. 627 ЦК країни);

зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 628 ч. 1, ст. 634 ч. 1 ЦК України);

договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; проценти за кредитним договором, а також забезпечення зобов`язань за кредитними договором, зокрема, штрафом, пенею, які одночасно є видами цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язань, є істотними умовами кредитного договору, що випливають із його предмету, правової природи й суті відповідних правовідносин; недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, за загальним правилом, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення; споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі (ст.ст. 546, 548, 549, 550, ст. 638 ч. 1, ст. 1054 ЦК України, ст. 11 ч. 4 абз. 2, 3 Закону № 1023-XII));

кредитний договір укладається в письмовій формі, його зміст може бути зафіксований як в одному, так і в кількох документах, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий позичальнику (споживачеві), покладається на кредитодавця (ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 639 ч.ч. 1, 2, ст. 1054, ст. 1055 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 1, ч. 4 абз. 1 Закону № 1023-XII);

кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), визнання його судом недійсним не вимагається (ст. 215 ч. 2, ст. 218 ч. 1, ст. 1055 ч. 2 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору в письмовій формі; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч. 3 ЦПК України); кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч.ч. 2, 3, ст. 13 ч. 1, ст.ст. 76-81 ЦПК України). Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором (ст. 623 ч. 2 ЦК України).

У справі наявна лише складена працівником банку та підписана ОСОБА_1 06.07.2011 Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Пам`ятка клієнта (Довідка про умови кредитування) у справі відсутня. «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» по-перше, не підписаний ані позичальником, ані кредитором і не містить ніяких вихідних реквізитів, по-друге, цей текст містить окремі умови кредитування за чотирма варіантами видачі та обслуговування карт «Універсальна» і по суті не є Тарифами банку як такими, а Тарифи банку, які теж є обов`язковою складовою кредитного договору (п. 1.1.1.91.), не були додані до позовної заяви. Понад те, зміст зазначених варіантів умов кредитування з очевидністю вказує на їх запровадження в тому числі значно пізніше від дати, яку позивач вважає днем укладання кредитного договору (у 2014-2015 рр.).

Тим часом, якщо Умови і Правила визначають загальні умови, на яких будь-яка особа може укласти кредитний договір за правилами договору приєднання, то у Пам`ятці клієнта (Довідці про умови кредитування) поряд зі змістом Анкети-заяви визначаються індивідуальні умови кредитування конкретного позичальника, що можуть відрізнятися від загальних умов. Саме індивідуальні умови кредитування передбачають процентну ставку за кредитом, комісії, умови відповідальності за порушення зобов`язань тощо. Зазначене узгоджується зі змістом, зокрема, п.п. 1.1.1.33., 1.1.3.2.8., 1.1.6.1.-1.1.6.2.2. Умов і Правил, за яким позичальник може приєднатися до Умов і Правил не в повному обсязі, пропонувати зміни до них, про зміни у в умовах кредитування банк повідомляє клієнта і в разі, якщо одностороння зміна цих умов неможлива, передбачається підписання необхідних документів у банку, та узгоджується із нормами закону щодо дотримання прав сторін договору і фіксації його умов.

Відповідно до правової позиції позивача, кредит був наданий відповідачу на умовах сплати за користування коштами процентів за ставкою 27,60% річних. Однак, позивач не надав доказів укладання договору саме на таких умовах, погодження їх встановленим порядком із позичальником, а жоден із наданих ним варіантів умов кредитування не передбачає на час, який позивач визначає датою укладення договору, процентної ставки 27,60% річних. У зазначених умовах порядок і формула обрахунку пені визначені індивідуально і не співпадають із тими, що передбачені у п. 2.1.1.12.6.1. Умов і Правил, де, наприклад, розрахунок пені (1) передбачений як базова процентна ставка за договором / 30 + 50,00 грн одноразово, а пеня (2) не передбачена. Мають місце й інші відмінності.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач зазначав, що уклав з банком кредитний договір, проте, одночасно вказував, що договір був укладений на один рік, після чого був пролонгований ще на один рік, правочин в належній формі щодо збільшення тривалості позовної давності не укладався, відповідач «не ставив свого підпису позичальника щодо ознайомлення з умовами надання споживчого кредиту … своєї згоди на збільшення трирічного строку позовної давності не давав» (а.с. 58-61, 85-87). В апеляційній скарзі правова позиція відповідача в контексті положень про позовну давність була щодо договору аналогічною (а.с. 97-99).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Колегія суддів констатує, що попри визнання відповідачем факту укладення кредитного договору як такого ґрунтуючись суто на фактах підписання Анкети-заяви, видачі кредитної картки та коштів, дійсні умови такого договору не можна вважати з`ясованими і встановленими, позивач належних і допустимих доказів щодо цього не надав, тож ці умови залишилися невідомими. По суті й сам відповідач вказує на те, що не був обізнаний з умовами надання кредиту. На час розгляду справи судом не видається можливим установленим порядком безспірно з`ясувати умови, на яких були надані банком кошти відповідачу, зокрема, щодо дійсно наданої суми коштів, порядку і періодичності сплати за кредитом, процентної ставки за кредитом, комісій, які впливають на сукупну вартість кредиту, конкретного відповідальності за порушення грошових зобов`язань, тоді як ці елементи належать до істотних умов кредитного договору.

Визнання самого по собі факту укладення кредитного договору відповідачем у порядку ст. 82 ч. 1 ЦПК України в силу власного розуміння відносин, що склалися з позивачем, не може бути покладене в основу доказування та не звільняє позивача від обов`язку доказування факту укладення договору встановленим порядком, у належній формі, узгодження всіх необхідних умов договору сторонами тощо. Таким визнанням не можуть встановлюватися факти і обставини щодо дійсних умов кредитування, які повинні бути встановлені лише письмовим доказом - власне текстом договору, що тільки й може бути належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом як факту укладення договору, так і його умов. Усна заява не може мати переваги над належним письмовим доказом і не може братися до уваги, хоча б і була зроблена у формі визнання в суді певної обставини, крім того, таке визнання певних обставин повинно оцінюватися судом у контексті наявності чи відсутності обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності, не може розглядатися поза сукупністю інших обставин справи.

Умови і Правила містять суперечливі положення щодо моменту (дати) укладання договору. Так, з одного боку, зазначено, що підписанням заяви клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг, що за своїм правовим змістом відповідає положенням ст. 638, ст. 639 ч. 2, ст. 640 ч. 1 ЦК України, з іншого боку, одночасно вказано, що датою саме укладання договору є дата отримання картки, зазначена в заяві, тобто, дата укладання договору обумовлена іншою дією, яка повинна бути вчинена сторонами (видача/отримання картки) і має фіксуватися в заяві, що за своїм змістом не відповідає правилам ані частини 2 статті 640 ЦК України, у якій ідеться про дію, передбачену саме актом цивільного законодавства, ані частини 1 статті 212 ЦК України, оскільки не йдеться про обставину, щодо якої невідомо, настане вона чи ні. Такі положення по суті суперечать одні одним, допускають їх неоднозначне тлумачення щодо, зокрема, моменту виникнення відповідних правовідносин із правовими наслідками, що з цього випливають, чим створюють правову невизначеність, а відтак, порушують права учасників цивільних правовідносин.

В Анкеті-заяві відсутня фіксація факту видачі у певний день відповідачу кредитної картки із відповідними її реквізитами. Водночас поза тим, що надані апеляційному суду банком довідки за відсутності відповідних реквізитів документів не відповідають встановленим ст.ст. 77-79, 95 ЦПК України вимогам щодо належності та допустимості письмового доказу, зміст цих довідок у сукупності зі змістом анкети-заяви та виписки вказує на те, що платіжна картка була видана в день підписання анкети-заяви.

Таким чином, у справі відсутній кредитний договір від 06.07.2011 б/н, оскільки наявні документи не утворюють визначеної кредитором сукупності документів, що разом складають договір, тож сторони не уклали договір у формі, що її визначив сам позивач. За наведених вище обставин, у справі не можна зробити однозначного висновку ані про факт укладання кредитного договору як такий, якщо на цьому факті наполягає позивач, а, отже, не можна визначити із належною точністю і певністю підставу виникнення спірних правовідносин, ані про умови надання коштів. Відсутність доказів дотримання належної письмової форми кредитного договору має наслідком його нікчемність, а також відсутність правової підстави для пред`явлення банком позову про стягнення боргу, що виник саме з такого договору та на погоджених сторонами умовах. З огляду на надані позивачем матеріали, множинність варіантів індивідуальних умов кредитування та відсутність документального підтвердження щодо варіанту, який у передбачений законом спосіб застосовувався у відносинах із відповідачем, пояснення позивача щодо умов надання коштів не можуть бути враховані.

Здійснення сторонами певних цивільних прав і обов`язків, що виникли внаслідок їхніх дій, не спростовує факту недотримання належної форми договору, сама по собі сплата певних платежів відповідачем не може свідчити про належне досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, про обізнаність з усіма умовами договору, якщо не були дотримані вимоги закону щодо відповідного оформлення правовідносин. Нарахування та пред`явлення до стягнення елементів боргу, що ґрунтуються на факті укладення кредитного договору, за таких умов безпідставне.

Виходячи з викладеного вище, доводи позивача про укладення договору в належній формі та з дотриманням вимог закону не можуть бути враховані судом. Такі доводи не можуть розглядатися поза сукупністю інших обставин справи і не створюють підстав для визнання факту належного укладення договору із досягненням згоди щодо всіх його істотних умов.

Наведені обставини, відсутність належних і допустимих доказів виникнення саме кредитних правовідносин, нікчемність кредитного договору виключали можливість задоволення позову, який по суті ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях, із тих правових і фактичних підстав і в тих межах, в яких він був пред`явлений.

Беручи до уваги правову позицію позивача, апеляційний суд вважає за необхідне виходячи зі встановленого в справі констатувати також наступне (тут і далі у відповідному контексті - в разі належного укладення кредитного договору, як цим обґрунтовує свою правову позицію позивач).

Наданою позивачем банківською випискою щодо руху коштів за рахунком ОСОБА_1 підтверджується, що у період з 01.08.2012 по 12.06.2013 (315 днів) відповідач не сплачував банку коштів на погашення своєї заборгованості.

Відтак, даті внесення ОСОБА_1 13.06.2013 коштів на рахунок після цієї тривалої перерви в усякому разі передували 210 днів безперервного прострочення сплати заборгованості за кредитним договором, тобто, починаючи з 15.11.2012, хоча таке безперервне прострочення тривало і до цієї дати. За умовами договору 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості є строком повернення простроченого кредиту у повному обсязі, при цьому, на залишок простроченої заборгованості нараховується пеня, а проценти за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються.

В силу положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України, пунктів 2.1.1.12.6.4., 2.1.1.12.4 та інших положень договору строк зобов`язання змінився, 211-й день з моменту виникнення простроченої заборгованості в усякому разі настав не пізніше 13.06.2013, хоча слід констатувати, що в дійсності такий день настав значно раніше, позаяк з урахуванням моменту виникнення заборгованості прострочення тривало з 09.08.2012 і відповідний 211-й день припадає на 07.03.2013. Однак точно визначити такий день не видається можливим через відсутність умов договору, зокрема, щодо можливого пільгового періоду для обліку заборгованості як простроченої. Втім, за таких обставин строк виконання зобов`язання в усякому разі настав у період між 07.03.2013 і 13.06.2013, зобов`язання підлягало достроковому виконанню боржником.

На момент внесення відповідачем коштів 13.06.2013 у банківській виписці зафіксована заборгованість у сумі 143,72 грн, яка за змістом виписки утворилася внаслідок щомісячного списання банком комісії. Однак, у наданому позивачем розрахунку рух коштів за період до 18.06.2013 і, відповідно, заборгованість не відображені.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, комісії, неустойки має значення строк виконання відповідного зобов`язання. Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц і в інших постановах сформулював правові позиції, за змістом яких, зокрема:

стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору, в тому числі, з урахуванням зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, законом не передбачено; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України;

неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, не може бути стягнута;

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог.

Заборгованість за процентами, комісією, яка утворилася після 13.06.2013 (після закінчення строку дії договору виходячи з дати, яка може бути безспірно встановлена), а також неустойка, що була нарахована на таку заборгованість, пред`явлені до стягнення неправомірно. Підстави для видачі коштів, зміни кредитного ліміту, для нарахування процентів, комісії були відсутні, а пеня повинна була нараховуватися на всю заборгованість за правилами, передбаченими п. 2.1.1.12.6.1.

Тобто, ці елементи пред`явленої до стягнення заборгованості були розраховані на невірній базі, без урахування факту зміни строку виконання зобов`язання, по суті ці нарахування здійснені за фактичної відсутності бази для них. Тому в частині стягнення цих сум у вимогах позову належало відмовити за їх безпідставністю та недоведеністю.

У цьому контексті те, що:

пред`явлені до стягнення проценти були нараховані безпідставно також і за період після 31.03.2018, тобто, після закінчення строку дії платіжної картки;

позивач у заяві просив стягнути заборгованість за пенею і комісією не розмежувавши ці платежі з огляду на їх різну правову природу та підстави і порядок нарахування, у розрахунку заборгованості цю суму зазначив як комісію, а під час апеляційного розгляду справи представник пояснив, що йдеться про пеню (що не відповідає принципу правової визначеності та належного визначення предмета позову);

позивач не довів наявності відповідно до конкретних індивідуальних умов кредитування позичальника комісії за кредитне обслуговування (якщо йдеться про комісію, а не про пеню);

не відобразив конкретний метод нарахування пені (якщо йдеться про пеню) з огляду на особливості застосування цього виду неустойки відповідно до індивідуальних умов кредитування та наведених вище положень Умов і Правил,

визначив пред`явлений до стягнення штраф у частині його процентної складової із бази, до якої включені також заборгованість за розрахованими у наведений вище спосіб процентами та пеня і комісія ((2772,30 грн + 22840,45 грн + 300, грн) х 5% = 1295,64 грн), та нарахував одну неустойку на іншу, тощо - не має правового значення та не спростовує відсутність правової підстави для таких нарахувань.

Стосовно доводів відповідача про сплив позовної давності для пред`явлених до нього вимог колегія суддів враховує обставини, встановлені під час апеляційного розгляду справи. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Пунктом 1.1.7.31. Умов і Правил установлено строк позовної давності стосовно майнових вимог банку у 50 років. Сторони договору вправі збільшити встановлену законом загальну і спеціальну позовну давність, проте, повинні для цього у письмовій формі укласти договір або зробити відповідне застереження (передбачити відповідні умови) в укладеному договорі (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1 ЦК України).

Із урахуванням наведеного, відповідач повинен був ясно, у передбаченій законом, у даному випадку - письмовій формі здійснити своє волевиявлення щодо укладання кредитного договору з індивідуальними умовами кредитування, а також, щодо радикального збільшення позовної давності порівняно з установленою законом, шляхом підписання відповідного документа (документів, за потреби - відповідних положень Умов і Правил), у якому (яких) такі умови зафіксовані (вищенаведені норми закону та ст. 203 ч.ч. 3, 4, ст. 205 ЦК України). Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обов`язком саме кредитора - сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови (ст. 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України).

Ці вимоги закону не були виконані, що позивачем не спростовано. Розглядаючи питання про збільшення позовної давності у кредитному договорі, укладеному за правилами договору приєднання, Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15 сформулював правову позицію, за змістом якої умову про збільшення позовної давності не можна вважати складовою частиною кредитного договору, якщо згода із нею не засвідчена підписом позичальника у документах, які складають кредитний договір, а відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку про стягнення заборгованості.

Відтак, у разі укладення кредитного договору та виникнення спору з нього могло йтися лише про загальну трирічну позовну давність та спеціальну однорічну позовну давність щодо неустойки (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України).

У разі належного укладення кредитного договору, як на цьому наполягає позивач, строк повного виконання боржником зобов`язань за ним (строк дії договору) змінився і настав у всякому разі не пізніше 13.06.2013. Відповідач безпідставно вказував, що не здійснював жодних платежів за карткою, оскільки такі платежі мали місце. Є встановленим, що кошти банком відповідачу були надані фактично, платіжні картки відповідачем використовувалися, проте, позов відповідач не визнав і просив застосувати позовну давність (а.с. 58-61, 85-87). Сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в обґрунтованому і доведеному по суті позові, пред`явленому з пропущенням позовної давності, підстав для поновлення якої немає, якщо ж позов необґрунтований і недоведений по суті, відмовити в ньому належить саме з цих підстав. Позов, рішення в справі за яким перевіряється апеляційним судом, був пред`явлений з підстав, що пов`язувалися із укладенням 06.07.2011 кредитного договору та невиконанням позичальником умов цього договору. Тож питання про позовну давність не має значення для вирішення саме цього спору, за наявності для того підстав, позовна давність, застосування її відповідно до положень ст. 261 ч. 1, ст. 264 ч. 1, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України можуть бути предметом доказування (ст. 77 ч. 2 ЦПК України) у разі вирішення іншого спору у зв`язку з фактичним користуванням відповідними коштами.

Виходячи з наведеного, позов про стягнення заборгованості за кредитним договором із відповідними її елементами був пред`явлений з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, вимоги не були належним чином обґрунтовані та не були доведені. Оскільки факт укладання сторонами кредитного договору є підставою позову та визначальним доводом позову і апеляції і цей факт при апеляційній перевірці судового рішення не був доведений, усі похідні від такого факту доводи, розрахунки та міркування не можуть бути враховані та не можуть тягти задоволення позову.

Суд першої інстанції залишив викладене поза увагою, дійшов помилкових висновків щодо характеру спірних правовідносин, що потягло неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Хустського районного суду від 5 грудня 2018 року скасувати, у позові Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 7 листопада 2019 року.

Судді