П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 761/30056/17

Провадження: № 22-ц/824/355/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Юзькової О.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в :

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 з 09.02.1978 року на підставі ордеру № 113452 від 21.02.1964 р., виданого Виконавчим комітетом Київської міської Ради депутатів трудящих на ім'я її батька ОСОБА_3 07.07.1988 р. її батько передав вказану вище квартиру у користування їй. З 01.12.1979 року за вищевказаною адресою також зареєстрований відповідач ОСОБА_2, який на момент реєстрації перебував із нею у шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2017 року їх шлюб було розірвано. ОСОБА_2 проживає в квартирі, при цьому,жодних витрат по оплаті житлово-комунальних послуг не несе, постійно та систематично влаштовує сварки й скандали, інколи погрожує фізичною розправою. Посилаючись на те, що шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано, спільне проживання й користування квартирою неможливе, оскільки відповідач систематично порушує правила спільного проживання, ОСОБА_1 просила виселити відповідача з квартири без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її позову за недоведеністю. Оскільки суд розглянув справу за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, вона не мала можливості надати усні пояснення, заявити клопотання про виклик свідків, які могли б підтвердити систематичність порушення правил співжиття відповідачем. Зазначає, що ОСОБА_2 проживає в квартирі та не несе жодних витрат на її утримання, постійно влаштовує сварки та скандали. При цьому, суд не врахував ту обставину, що вона неодноразово зверталась до дільничного в усній формі, який проводив з ОСОБА_2 попереджувальні бесіди.

24 січня 2019 року Київським апеляційним судом було відкрито провадження у даній справі, роз'яснено учасникам справи право на подання відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 360 ЦПК України не скористався.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 проживала у АДРЕСА_3 разом зі своїми батьками з 1978 р. на підставі ордеру № 113452 від 21.02.1964 р., виданого Виконавчим комітетом Київської міської Ради депутатів трудящих на ім'я її батька ОСОБА_3 (а.с.12).

З 25.08.1979 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

На підставі заяви ОСОБА_3 від 07.07.1988 р. та рішення Київської міської Ради народних депутатів № 1074 від 03.11.1988 р. квартиру було передано в користування ОСОБА_1 та переведено на неї особовий рахунок (а.с.13).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (власник особового рахунку) з 09.02.1978 р., ОСОБА_2 (колишній чоловік) з 01.12.1979 р., ОСОБА_5 (син) з 30.03.1982 р., ОСОБА_6 (дочка) з 15.07.1990 р. (а. с. 14).

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 145 ЖК України, члени сім'ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Такого ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім'ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Члени сім'ї члена кооперативу, крім дружини, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей.

Частиною 5 ст. 145 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним жилим приміщенням.

Статтею 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до змісту вказаної норми підставами для виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, вина цих осіб повинна носити характер умислу або грубої необережності, при цьому, наймач відповідає за дії малолітніх та неповнолітніх дітей, під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням, а саме використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Частиною 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є підставою для втрати відповідачем права користування спірним житлом.

В ході судового розгляду ОСОБА_1 не було доведено належними та допустимими доказами систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, щоробить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 було долучено лише копію листа Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 16 червня 2017 року №301-03/125/56-2017, згідно якого за період з 01 січня 2017 року по 31 травня 2017 року було зафіксовано лише одне звернення ОСОБА_1 з приводу дій відповідача - 29 квітня 2017 року (а. с. 15). В той же час в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що до відповідача вживалися будь-які заходи впливу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення за недоведеністю.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що суд обмежив її у наданні доказів та заявленні клопотання про виклик свідків, оскільки ОСОБА_1 була зобов'язана подати всі докази та заявити всі клопотання одночасно з поданням позовної заяви. Крім того, позивачка могла подати докази та заявити відповідні клопотання після відкриття провадження у справі. Проте, позивачка не скористалася таким правом.

Також колегія суддів відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 про те, що вона неодноразово зверталась до дільничного в усній формі, який проводив з ОСОБА_2 попереджувальні бесіди, оскільки нею не було надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р.Гаращенко

А.А.Пікуль