Справа № 559/2763/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

секретаря Федчук А.А.

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради про визнання причини звільнення незаконною та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради про визнання причини звільнення незаконною та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 06 грудня 2006 року вона працювала на посаді молодшої медичної сестри палатної КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради. 22 червня 2015 року була переведена на посаду молодшої медичної сестри (санітарки палатної)психоневрологічного відділення

Наказом №225 від 12 листопада 2018 року її було звільнено з посади на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані. Вважає, її звільнення незаконним, оскільки жодних алкогольних напоїв вона не вживала. Постановою адмінкомісії виконавчого комітету Дубенської міської ради провадження у справі про притягнення її до відповідальності за ч.1 ст..179 КУпАП закрито в звязку з відсутністю в її діях складу адмінправопорушення. За таких обставин просить визнати причини звільнення незаконною та поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду та судові витрати.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Однак поданий відзив не підписаний особою, яка його подає, та є таким, що не може бути прийняти до уваги..

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Позовні вимоги про поновлення на роботі підтримує, оскільки відсутні підстави для її звільнення, просить поновити її на посаді, хоча на даний час вона працевлаштована та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Щодо обґрунтування позовних вимога в частині стягнення моральної шкоди, то вказує на те, що після звільнення з роботи змушена шукати заробіток, оскільки на її утримання знаходяться троє неповнолітніх дітей. Просить позовні вимога задоволити повністю.

Представник відповідача в судовому засідання позовні вимоги не визнав, та пояснив що ОСОБА_3 було звільнено за появу на робочому місці в нетверезому стані. Підставою накладення дисциплінарного стягнення слугував висновок КЗ "Дубенська центральна районна лікарня" щодо результатів медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп'яніння, згідно якого ОСОБА_3 перебувала в стані алкогольного спяніння з результатом 0,48 проміле. Адміністративною комісією при виконкомі Дубенської міської ради, за результатами розгляду справи про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.179 КУпАП, провадження в справі закрито в звязку з відсутністю складу правопорушення. Однак з таким висновком, керівництво КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" не погодилось, оскільки в ОСОБА_3 О,І. відповідно до вимог ст..149 КЗпП України було витребувано письмові пояснення, від надання яких ОСОБА_3 відмовилась, про що було складено відповідний акт. Окрім того, перебування позивача на робочому місці, підтверджується покази свідків ОСОБА_4 Вказане узгоджується з роз'ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року, де вказано, що нетверезий стан працівника може бути підтверджений як медичним висновком та і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку. Посилання позивача на те, що позитивний результат на встановлення стану спяніння міг викликати прийом лікарського препарату "Барбовал", просить оцінити критично, оскільки позивачем не надано доказів, що вказаний препарат застосовується за призначенням висновок лікаря, епікріз тощо. Також позивачем не надано доказів, заподіяння моральної шкоди. Просить відмовити в задоволення позову повністю.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши всі докази, подані на підтвердження позовних вимог та на їх заперечення, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України, кожна сторона має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 06 грудня 2006 року прийнята на посаду молодшої медичної сестри КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради), що підтверджується записами в трудовій книжці. (а.с.8)

Відповідно до наказу №255 від 12 листопада 2018 року ОСОБА_3 звільнено з посади молодшої медичної сестри (санітарки палатної) психоневрологічного відділення з 12.11.2018 року за п.7 ст.40 КЗпП за появу на роботі в нетверезому стані (а.с.9)

Згідно з висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарський препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 03.11.2018 року встановлено, що ОСОБА_3 перебуває в стані алкогольного спяніння з результатом 0,48 проміле (а.с.18)

Постановою адміністративної комісії виконавчого комітету Дубенської міської ради провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за ч.1 ст.179 КУпАП закрито в звязку з відсутністю в її діях складу адмінправопорушення (а.с.19)

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Допитані у вході судового розгляду справи свідки ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 дали пояснення про те, що 03.11.2018 року вони святкували професійне свято у розважальному закладі. Разом з ними на святі була і ОСОБА_3 Остання на святкування вживала безалкогольне пиво. Усім присутнім на святкуванні було відомо про те, що о 20 годині ОСОБА_3І заступає на чергування у зміну, а тому і не вживає спиртних напоїв. Коли у телефонному режимі були дізнались про те, що ОСОБА_3 з робочого місця була доставлена працівниками поліції на медичне обстеження Дубенської районної лікарні усі були здивовані, оскільки жодних спиртних напоїв на святкуванні ОСОБА_3І не вживала.

Окрім цього, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 поїхали до Дубенської районної лікарні де дізнались до ОСОБА_3 була освідчена на стан спяніння з результатом 0,48 проміле. Не погоджуючись з медичним висновком, ОСОБА_3І попросила ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та разом поїхали до Млинівської районної лікарні з метою пройти повторне обстеження на стан сп'яніння та спростувати медичний висновок Дубенської районної лікарні. Однак, після прибуття до медичного закладу у смт Млинів та добровільної заяви ОСОБА_3 у проведенні повторного дослідження у Млинівській ЦРЛ їй було відмовлено,

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка працівник поліції Дубенського ВП ГУНП у Рівненській області ОСОБА_10 дав показання про те, що 03.11.2018 року разом із працівником поліції ОСОБА_11 знаходився на патрулюванні у групі реагування. На лінію 102 Дубенського ВП надійшло повідомлення від анонімної особи про те, що молодша медична сестра ОСОБА_3 перебуває на робочому місті у Дубенському будинку інтернаті у нетверезому стані. Після отримання повідомлення та скерування черговою частиною, вони за викликом прибули до Дубенського будинку інтернату. У психоневрологічному відділенні на робочому місці перебувала ОСОБА_3 Остання при візуальному огляді не виявляла будь яких ознак спяніння. Однак, враховуючи зареєстроване повідомлення та з метою його перевірки, ОСОБА_3 було запропоновано пройти медичне освідчення на стан спяніння у Дубенській ЦРЛ, на що остання добровільно погодилась. За результатами проведеного тесту було встановлено незначну ступінь сп'яніння та складено протокол про вчинення правопорушення передбаченого ст. 179 КУпАП.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 40 КЗпП України, підставою для звільнення особи є поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Таким чином, власник може розірвати трудовий договір у разі появи працівника на роботі у нетверезому стані. Підставою для звільнення працівника є сам факт появи на робочому місці і у робочий час у нетверезому стані. Такий факт може встановлюватися не лише спеціальним обстеженням з використанням відповідних технічних засобів, а й будь-якими іншими доказами, допустимими з точки зору процесуального права. Між тим, обов'язок доведення факту появи працівника на роботі у нетверезому стані лежить на власнику.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив судам, що звільнення на підставі пункту 7 частини 1 статті 40 КЗпП України є дисциплінарним звільненням, тому воно повинно проводитись з додержанням правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Одночасно Пленум звернув увагу судів на те, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки.

Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (стаття 27 ЦПК України), яким суд має дати відповідну оцінку (пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 9 листопада 1992 року).

Звільнення за появу на роботі в стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп'яніння застосовується до працівника незалежно від того, чи притягався він раніше до дисциплінарної відповідальності та чи вживались до нього заходи громадського стягнення. Власник або уповноважений ним орган вправі звільнити працівника за цією підставою і при одноразовому порушенні трудової дисципліни, дотримуючись при цьому порядку і строків накладення дисциплінарних стягнень.

Частиною 1статті 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктів 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. А відповідно до частини 2 цієї статті, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Відповідно до частини 7 статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно із частиною 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Згідно ч. 2 ст.252 КЗпП України визначено, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виробничих профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

В даному випадку такої згоди профспілковий комітет не надавав, керівництво КЗ "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради до нього з цим питанням не зверталося.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях суд вважає, що факт знаходження ОСОБА_3І у стані алкогольного сп'яніння 03.11.2018 року не підтверджений належними та допустимими доказами.

З огляду на встановлені обставини, судом встановлено, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування позивача 03.11.2018 року на роботі в нетверезому стані, а відтак, звільнення позивача не можна вважати законним.

Відповідно до ст. 235 КЗпП поновленню на роботі підлягає працівник, який був звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.

За положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу має бути визначений, виходячи з заробітної плати позивача за два місяця перед звільненням.

У своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу

Під час розгляду справи, позивач повідомила суд про своє працевлаштування офіціантом ФОП Пилипчук з 07.12.2018 року, тому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу до свого офіційного працевлаштування в розмірі 3235,92 гривень (а.с.123, 124) .

Відповідно до ч. 1 ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 № 110, визначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Відповідно до наказу №255 від 12 листопада 2018 року ОСОБА_3 звільнена з посади молодшої медичної сестри (санітарки палатної) психоневрологічного відділення з 12.11.2018 року. Таким чином, останнім робочим днем ОСОБА_3 є 12.11.2018 року. Оскільки з дня звільнення до офіційного працевлаштування ОСОБА_3 минуло 25 днів, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 3235,92 гривень, виходячи із заробітної плати за два місяці, що перебували звільненню.

Відповідно до п.п.2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, слід допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі, а також в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, то суд вважає за необхідне задоволити таку частково.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то позовна вимога про стягнення моральної шкоди є законною і обґрунтованою.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Судом встановлено, що внаслідок незаконного звільнення позивача їй дійсно заподіяно моральні страждання, порушено нормальні життєві зв'язки. Позивач вимушена вирішувати спір в судовому порядку, відволікаючись від свого особистого життя.

Суд визначає розмір моральної шкоди 2000 гривень, вважаючи його таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належатьвитрати на професійну правничу допомогу ( п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача (п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 704,60 гривень, тому вказані сума підлягає стягненню з відповідача на його користь.

Позивач звільнений від сплати судового збору в справах про поновлення на роботі, а тому судовий збір в розмірі 704,80 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Згідно п.1 ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно розрахунку витрат на надання правової допомоги, вставлено, що витрати ОСОБА_3 пов'язані з виконанням Договору про надання правової допомоги склали 3736, 85 гривень, а тому вказана сума також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 81, 259, 263-265 ЦПК України 74, 75, 252 КЗпП України, ст. 91 ЦК України, суд-,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради про визнання причини звільнення незаконною та поновлення на робот, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконною причину звільнення ОСОБА_3 з посади молодшої сестри (санітарки палатної) психоневрологічного відділення, згідно наказу №255 від 12.11.2018 року.

Стягнути з Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради (, адреса вул.Широка, 3 м.Дубно Рівненської області) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса вул.Сагайдачного, 15 м.Дубно Рівненської області) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.11.2018 року по 07.12.2018 року 3235 (три двісті тридцять пять) гривень 92 копійок, без урахування податків та зборів.

Стягнути з Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради (, адреса вул.Широка, 3 м.Дубно Рівненської області) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса вул.Сагайдачного, 15 м.Дубно Рівненської області) завдану моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути з Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради (, адреса вул.Широка, 3 м.Дубно Рівненської області) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса вул.Сагайдачного, 15 м.Дубно Рівненської області) понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок та 3736 гривень (три тисячі сімсот тридцять шість) гривень 85 копійок витрат на правову допомогу.

Стягнути з Комунального закладу "Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів" Рівненської обласної ради (, адреса вул.Широка, 3 м.Дубно Рівненської області) в дохід держави (в особі Державної судової адміністрації України) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.02.2019 року

Суддя: