Єдиний унікальний номер 242/5572/18
Номер провадження 22-ц/804/444/19
Головуючий у 1-й інстанції Хацько Н.О.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Мироненко І.П.,

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в :

24 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він з 29.07.1996 року по 23.01.2018 року працював в Головному матеріальному складі Донецької залізничної дороги водієм І класу в НХСМ Авдіївка, а потім перевівся в структурний підрозділ «Авдіївський експериментальний завод» Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ Українська залізниця». З 03.07.2017 року по 31.12.2017 року оплата його праці, внаслідок встановленого простою, здійснювалася в неповному обсязі, а тому на день переведення відповідач заборгував йому 13537 грн. 13 коп. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної платі у розмірі 13537 грн. 13 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18 190 грн. 17 коп.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 в період з липня 2017 року по грудень 2017 року у зв'язку із встановленим простоєм свої безпосередні обов'язки не виконував і не мав такої можливості, оскільки закріплений за ним автомобіль було передано на зберігання в м.Бахмут. А тому виконання позивачем у вказаний період функції по прибиранню території, не можуть бути підставою для виплати заробітної плати у повному обсязі, оскільки наказу з цього приводу не було. Крім того, добровільна згода працівника на виконання робіт не передбачених трудовим договором не можуть бути підставою для стягнення з відповідача заробітної плати в розмірі середньої заробітної плати за основною спеціальністю.

З вказаним рішенням суду не погодився представник позивача ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у період простою працівник може не виходити на роботу, але повинен одержувати заробітну плату (однак у меншому розмірі). Тобто, якщо працівник фактично виконував роботу на підприємстві повний робочий день, то відповідач в жодному разі не має і не мав права проводити оплату праці за ст. 113 КЗпП України. Відповідач не заперечував, що ОСОБА_2 знаходився на роботі і працював з 08:00 години до 17:00години, проте оплата праці за період з 03.07.2017 року по 31.12.2017 року здійснювалась у розмірі 2/3 її частини.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення першої інстанції - залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 не з'явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, доводи апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач згідно записів трудової книжки серія БТ-І № 1639155, з 29.07.1996 року по 23.01.2018 року працював в Головному матеріальному складі Донецької залізничної дороги водієм І класу в НХСМ Авдіївка, у якості водія.

Наказом від 22.06.2017 № 176 працівникам структурного підрозділу «Донецький головний матеріально-технічний склад» у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних відсутністю матеріалів та запасних частин встановлено початок простою з 03.07.2017 року. Оплату за час простою визначено проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівнику розряду за весь час простою, згідно графіку роботи. (а.с.43)

З вказаним наказом позивач був ознайомлений особисто та дав свою згоду працювати.

Відповідно до наказу ПАТ «Українська залізниця» від 22.08.2016 року № 283, закріплений за позивачем, автомобіль марки «Камаз» 54115 державний номер НОМЕР_1, полупричіп НЕФО039334-10 державний номер НОМЕР_2, у зв'язку з виробничою необхідністю передано на зберігання в м. Бахмут «Донецький головний матеріально-технічний склад».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх відповідними встановленим обставинам справи.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР (далі Закон № 108/95-ВР) законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про підприємства в Україні» та інших актів законодавства України.

Як встановлено ст. 21 Закону №108/95-ВР, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством, причин, які мали місце.

Простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (ст. 34 КЗпП).

Період простою, незалежно від його причини, має бути оформлений наказом керівника по підприємству. Згідно з нормами ст. 113 КЗпП простоєм слід вважати як призупинення роботи одного працівника, так і роботи структурного підрозділу чи всього підприємства.

Наказ про запровадження простою і табель обліку використання робочого часу є документальним підтвердженням для оплати часу простою.

Доводи апеляційної скарги, що у період простою працівник може не виходити на роботу, але повинен одержувати заробітну плату (однак у меншому розмірі) не ґрунтуються на законі.

Якщо працівника було забезпечено роботою, а він, не виконавши її, залишив місце роботи, то це вважається прогулом та оплаті цей час не підлягає. За такий розрахунковий період працівник отримає плату тільки за фактично відпрацьований час.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги неспроможні та необґрунтовані.

Висновки суду першої інстанції зроблені на підставі правової позиції Верховного Суду України зазначені в ухвалі від 13 липня 2011 року, згідно якої як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 25 лютого 2019 року.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко