Єдиний унікальний номер: 448/1204/16-ц
Провадження № 2/448/10/19
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

20.02.2019року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Білоуса Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання Романченко І.А.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1, та ОСОБА_2, не зявилися,

представник позивачів ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

Представник позивачів 27.09.2016року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, адвокат ОСОБА_3, звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 20.10.2015 року на автодорозі сполучення Львів - Шегині, в межах м. Мостиська, по вул. Грушевського, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Фольксваген ЛТ», реєстраційний номер ВС 9872 AT, під керуванням водія ОСОБА_4, та автомобіля марки «Фольксваген Транспортер», реєстраційний номер RJA 51357, під керуванням ОСОБА_1, внаслідок якої пасажир зазначеного автомобіля марки «Фольксваген Транспортер» ОСОБА_2, отримала легкі тілесні ушкодження, автомобіль позивачів марки «Фольксваген Транспортер» отримав технічні ушкодження.

Вказує, що згідно висновку №67/03-16 експертного автотоварознавчого дослідження, складеного судовим експертом ОСОБА_5 30.03.2016року, вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля ««Фольксваген Транспортер», реєстраційний номер RJA 51357, становить 36613,24 гривень. За пошкодження транспортного засобу страхова компанія «Уніка» відшкодувала позивачу ОСОБА_1 20 409,15 грн., відтак розмір матеріального збитку визначений позивачами з вирахуванням цієї суми і такий становить 16204грн. Також зазначає, що позивач ОСОБА_1 поніс витрати за проведення експертизи експерта-товарознавця в сумі 800 гривень.

Крім того, стверджує, що внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди позивачам заподіяно значну моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вони зазнали у звязку з ушкодженням їх власності - автомобіля, та неможливості протягом тривалого часу користуватися автомобілем за його призначенням, порушенням нормальних життєвих звязків позивачів, лікуванням тощо. Моральну шкоду позивачі оцінюють в розмірі по 5 000 гривень кожному.

З огляду на наведене, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду в розмірі 16204,09 гривень, витрати за проведення експертизи в розмірі 800 гривень та моральну шкоду в розмірі 5000гривень; на користь позивача ОСОБА_2, просить стягнути з відповідача 5000 гривень моральної шкоди. Крім того, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1, понесені ним судові витрати на правову допомогу адвоката та витрати зі сплати судового збору.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечив, покликаючись на те, що на момент вищевказаної ДТП він був лише водієм транспортного засобу автомобіля марки «Фольксваген ЛТ», реєстр.номер ВС 9872 АТ, а не його власником, даний автомобіль був застрахований, тому вважає, що він не повинен нести відповідальність за завдані внаслідок ДТП збитки, а такі повинні були відшкодувати позивачам власник автомобіля та страхова компанія у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивачів та відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 20.10.2015року близько 15 год. 20 хв. на автодорозі сполучення Львів - Шегині в межах м.Мостиська Львівської області, по вул. Грушевського, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Фольксваген ЛТ», реєстраційний номер ВС 9872 AT, під керуванням водія ОСОБА_4 (відповідача у справі), з вини якого сталася зазначена ДТП, та автомобіля марки «Фольксваген Транспортер», реєстраційний номер RJA 51357, під керуванням ОСОБА_1 (позивача-1 у справі).

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Фольксваген ЛТ» ОСОБА_4 та пасажир автомобіля марки «Фольксваген Транспортер» ОСОБА_2 (позивач-2 у справі), отримали тілесні ушкодження. Крім того автомобіль марки «Фольксваген Транспортер», реєстраційний номер RJA 51357, отримав механічні пошкодження.

20.10.2015року відомості за фактом вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди внесені до ЄРДР за №0000675 та розпочато досудове розслідування, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №1854 від 23.10.2015 року (а.с.15,16) у позивача ОСОБА_2 згідно з медичними документами, наданих з травмпункту № 3 м. Львова 20.10.2015 року, лікарями було виявлено: «Забій мяких тканин лобної ділянки». На момент проведення судово-медичної експертизи у потерпілої виявлено синці та рану обличчі. Вищеописані тілесні ушкодження утворилися від дії тупого предмета, могли виникнути при ударі лобної ділянки голови до виступаючих частин салону, автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди 20 жовтня 2015 року. Синці та рана за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Постановою заступника начальника СВ Мостиського ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 від 28.01.2016 року дане кримінальне провадження закрито у звязку з відсутністю в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Відповідно до постанови судді Мостиського районного суду Львівської області від 26.02.2016 року у справі №448/211/16-п, яка набрала законної сили, встановлено, що 20.10.2015 року о 15 год. 20 хв. на автодорозі «Львів-Шегині» в м.Мостиська Львівської області, по вул.Грушевського, ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «Фольксваген ЛТ», реєстр.номер ВС9872АТ, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Фольксваген Транспортер», реєстр.номер RJA51357, що рухався попереду, під керуванням ОСОБА_1, в результаті якого обидва зазначені транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Такими своїми діями ОСОБА_4 порушив вимоги п.2.3 «б» та п.12.1 Правил дорожнього руху України.

Даною постановою відповідача ОСОБА_4, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 340 гривень.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У відповідності до зазначених положень ЦПК України, вищевказані обставини дорожньо-транспортної пригоди, а також винність відповідача у вчиненні цієї ДТП, що визначені у постанові судді Мостиського районного суду Львівської області від 26.02.2016 року, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи. Крім того, свою вину у вчиненні вищевказаної ДТП відповідач не заперечує.

Із матеріалів справи відомо, що на момент вищевказаної ДТП транспортний засіб під керуванням відповідача, а саме: автомобіль марки «Фольксваген ЛТ», реєстраційний номер ВС 9872 AT, був застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «Уніка».

Згідно висновку №67/03-16 експертного автотоварознавчого дослідження, складеного судовим експертом ОСОБА_5 30.03.2016року, яке проводилося на замовлення ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», вартість матеріального збитку з технічної точки зору заподіяного власнику автомобіля ««Фольксваген Транспортер», реєстраційний номер RJA 51357, станом на момент огляду з визначенням вартості досліджуваного автомобіля без врахування митних платежів та зборів та інших необхідних платежів за його розмитнення та реєстрацію в Україні, становить 36613,24 гривень.

Крім того, за проведення експертного авто-товарознавчого дослідження №24, складеного 25.02.2016року експертом-автотоварознавцем ТОВ «Експертиза» ОСОБА_7 (а.с.17-43), для визначення вартості матеріального збитку власнику автомобіля «Фольксваген Транспортер», реєстраційний номер RJA 51357, позивач ОСОБА_1 сплатив 800 гривень відповідно до квитанції про оплату № 0983 від 19.02.2016 року (а.с.44).

06.06.2016року страховик - ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» виплатив погоджений розмір страхового відшкодування ОСОБА_1 в сумі 20409,15гривень, перерахувавши кошти по системі «Аваль-Експрес» ПАТ «ОСОБА_8 ОСОБА_5», згідно повідомлення про отримання переказу фізичними особами ПАТ «ОСОБА_9 ОСОБА_5» від 06.06.2016року (а.с.45) та заяви на видачу готівки від 06.06.2016року (а.с.46).

27.09.2016року позивач ОСОБА_1 з метою відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача решту суми майнової шкоди, з вирахуванням суми страхового відшкодування, тобто у розмірі 16204 гривні 09 копійок, а також витрати за проведення експертизи у сумі 800 гривень.

Вищевказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами: копією висновку судово-медичної експертизи №1854 від 23.10.2015 року; висновку експертного автотоварознавчого дослідження №24 від 25.02.2016року з Додатками (а.с.17-43); копією квитанції про оплату за експертизу №0983 від 19.02.2016 року (а.с.44); копією висновку №67/03-16 експертного автотоварознавчого дослідження, складеного судовим експертом ОСОБА_5 30.03.2016року; копією повідомлення про отримання переказу фізичними особами ПАТ «ОСОБА_9 ОСОБА_5» від 06.06.2016року (а.с.45); копією заяви на видачу готівки від 06.06.2016року (а.с.46); копією листа ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» Вих №5473 від 22.08.2016року; копією листа Слідчого управління ГУ НП у Львівській області №К-376/16/01-18 від 11.10.2018року та іншими матеріалами справи.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ч.1,2 ст.22.ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч. 1 ст. 1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до положень ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини про те, що в результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоду автомобілю позивача ОСОБА_1 і така шкода спричинена з вини відповідача ОСОБА_4, беручи до уваги те, що сума майнової шкоди у розмірі 36613,24 гривень підтверджена наявними в матеріалах справи належними доказами та не оспорюється відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму майнової шкоди, з вирахуванням суми страхового відшкодування на суму 20409,15гривень, тобто у розмірі 16204,09 гривень (36613,24-20409,15=16204,09), а також витрати за проведення експертизи у сумі 800 гривень.

Суд не бере до уваги доводи відповідача в судовому засіданні про те, що він не повинен нести відповідальності за завдані внаслідок вищевказаної ДТП збитки, так як був лише водієм автомобіля марки «Фольксваген ЛТ», реєстраційний номер ВС9872AT, а відповідальність має бути покладена на власника даного транспортного засобу та страхову компанію у повному обсязі, оскільки такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи із наступного.

Як зазначалось вище, за загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до ст.999 ЦК законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1.07.2004 №1961-IV.

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності закон №1961-IV (ст.3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 закону №1961-IV).

Згідно зі ст.6 закону №1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом закону №1961-IV (стст.9, 2231, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст.1194 ЦК, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок щодо страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК).

Відповідно до ст.511 ЦК зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, установлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із чч.1 та 4 ст.636 ЦК договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування в деліктному зобовязанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст.599 ЦК виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі ст.1194 ЦК відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (стст.36, 37 закону №1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобовязаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст.1194 ЦК.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обовязок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст.1194 ЦК, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року №754/1114/15-ц

З огляду на наведене, суд вважає, що саме відповідач повинен нести відповідальність за завдану ним шкоду на підставі ч.2 ст.1187, ст.1188, ст.1194 ЦК України. Жодних правових підстав для покладення обовязку відшкодувати завдані збитки на власника автомобіля немає, і таких не встановлено судом в ході розгляду справи.

Окрім стягнення майнової шкоди позивачі просять стягнути в їх користь по 5 000 гривень моральної шкоди кожному.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як слідує із розяснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до вимог п.5 та п.9 цієї ж Постанови Пленуму Верховного суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що діями відповідача ОСОБА_4, позивачеві-1 ОСОБА_1, заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок пошкодження автомобіля з вини відповідача позивач зазнав душевних страждань, тривалий час не мав змоги користуватись своїм автомобілем, у звязку з цим змушений був змінювати свій звичний спосіб життя. Також позивач витрачав свій час та моральні зусилля, спрямовані на захист порушеного права.

Також суд вважає, що внаслідок ДТП було завдано моральну шкоду також позивачу-2 ОСОБА_2, оскільки вона перенесла фізичний біль та стрес в звязку з спричиненими їй тілесними ушкодженнями та лікуванням, а також витрачала свій час та моральні зусилля, спрямовані на захист порушеного права.

З урахуванням конкретних обставин справи та заподіяних моральних страждань позивачам, судом беруться до уваги основні засадам цивільного законодавства, передбачені п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, як справедливість, добросовісність і розумність.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності вищевказані негативні наслідки, які настали для позивачів, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнали позивачі, ступінь вини відповідача і його майновий стан, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає за можливе позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково та для відшкодування завданої позивачам моральної шкоди стягнути з відповідача в їх користь по 1000 гривень кожному.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обвязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивача-1 ОСОБА_1 понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 1256 гривень (551,20+704,80=1256).

Щодо вимоги представника позивачів адвоката ОСОБА_3, про стягнення з відповідача ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, то такі, на думку суду, задоволенню не підлягають, оскільки здійснення відповідних витрат, в порушення вимог ст.137 ЦПК України, не підтверджено належними та допустимими доказами, необхідних для визначення розміру витрат на правничу допомогу адвоката згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Керуючись ст. ст.12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, 03.07.1990року народження, жителя та зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1), 08.08.1981року народження, жителя та зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, майнову шкоду в розмірі: 16204 (шістнадцять тисяч двісті чотири) гривні 09 копійок, витрати за проведення експертизи в розмірі 800 (вісімсот) гривень, моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча)гривень, судові витрати зі сплати судового збору на суму 1256 (одна тисяча двісті п'ятдесят шість) гривень, а всього загальну суму 19260 (девятнадцять тисяч двісті шістдесят) гривень 09 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4, 03.07.1990року народження, жителя та зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, (ідентифікаційний код НОМЕР_2), 23.01.1976року народження, жительки та зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили: «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус

Відомості щодо учасників справи:

Позивач-1: ОСОБА_1, 08.08.1981року народження; місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП НОМЕР_1;

Позивач-2: ОСОБА_2, 23.01.1976року народження; місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП НОМЕР_2;

Відповідач: ОСОБА_4, 03.07.1990року народження, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повний текст рішення складено 28.02.2019року.