Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

місто Київ

справа № 487/7131/15-ц

провадження № 61-4660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Заводський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Заводський ВДВС ММУЮ) про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 16 січня 2006 року ОСОБА_2 придбала з прилюдних торгів 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1, сплативши за нього кошти в розмірі 167 500, 00 грн. Зазначене нерухоме майно належало Закритому акціонерному товариству «Парус - Люкс» (далі - ЗАТ «Парус - Люкс») та реалізовано з прилюдних торгів в порядку примусового виконання судового рішення.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року зазначені торги визнані недійсними у зв'язку з порушенням при проведенні торгів вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Порядок № 68/5). Посилаючись на те, що відчуження майна з прилюдних торгів віднесено до угод купівлі-продажу, й така угода визнана недійсною у судовому порядку, але без застосування наслідків недійсного правочину, керуючись частиною першою статті 216, статтею 661 ЦК України, просила повернути їй сплачені за недійсним договором кошти шляхом стягнення їх з Заводського ВДВС ММУЮ.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач вимоги позову не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Судом стягнуто з Заводського ВДВС ММУЮ на користь позивача 167 500, 00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось такими мотивами. Враховуючи те, що свідоцтво про право власності на 3/5 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1, визнано недійсним, і позивач, як одна із сторін укладеного договору, повинна повернути зазначене майно, то і, відповідно, інша сторона, організатор прилюдних торгів - Заводський ВДВС ММУЮ, повинен виконати зобов'язання з повернення одержаного у порядку виконання цього правочину, повернувши позивачу грошові кошти, сплачені нею за придбання зазначеного лоту з прилюдних торгів, які відбулись 30 січня 2006 року, у розмірі 167 500, 00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не врахував особливості процедури проведення прилюдних торгів, не дослідив умови договору, укладеного між відділом ДВС та організацією, яка проводила торги, не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять даних про те, що прилюдні торги з продажу нерухомого майна були організовані та проведені саме Заводським ВДВС ММУЮ, не з'ясував дійсний характер спірних правовідносин, а також не вирішив питання відповідно до статті 33 ЦПК України 2004 року про залучення до участі у справі спеціалізованої організації як співвідповідача та дійшов передчасного висновку, що саме Заводський ВДВС ММУЮ, який проводив стягнення на підставі виконавчого документа, має повернути кошти за правочином, який був визнаний недійсним.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2, не погодившись із рішенням апеляційного суду, у травні 2016 року звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_2 послалася на те, що підставою для визнання правочину купівлі-продажу за результатом проведення прилюдних торгів недійсним слугувало порушення Заводським ВДВС ММУЮ вимог щодо повідомлення та отримання згоди заставодержателя на реалізацію майна. Про вчинення цих порушень вона не знала, а тому має право на відшкодування витрат, понесених під час придбання лоту. Заявник зазначала, що відповідно до матеріалів справи договір комісії між Заводським ВДВС ММУЮ та торгуючою організацією не укладався, а тому останній при укладенні угоди виступав представником державної виконавчої служби, яка в порядку реституції повинна повернути гроші, отримані за недійсним правочином.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 09 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на виконання виконавчого документа у зведеному виконавчому провадженні державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ арештовано та описано 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1, які перебували в заставі АБ «Південний» відповідно до договору, укладеного з ЗАТ «Парус - Люкс» від 10 червня 2002 року.

10 листопада 2005 року Заводський ВДВС ММУЮ звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультимедіа софт» (далі - ТОВ «Мультимедіа софт», торгуюча організація) із заявкою на реалізацію зазначеного арештованого майна, що належало ЗАТ «Парус - Люкс».

16 січня 2006 року відбулися прилюдні торги з реалізації 3/5 частини житлового будинку за АДРЕСА_1, переможцем яких стала ОСОБА_2, запропонувавши 167 500, 00 грн, про що складено протокол проведення прилюдних торгів з реалізації майна за № 5150071/189.

30 січня 2006 року старшим державним виконавцем складено акт проведення прилюдних торгів, на підставі якого ОСОБА_2 отримала свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 13 лютого 2006 року, видане приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О. В., зареєстроване в реєстрі за №355.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року, ухваленого за наслідком розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма Аменд» (далі - ТОВ «Аудиторська фірма Аменд») на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2013 року, визнанні недійсними прилюдні торги з реалізації 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1, проведені 16 січня 2006 року, оформлені протоколом проведення прилюдних торгів з реалізації майна від 16 січня 2006 року за № 5150071/189 та актом проведення прилюдних торгів від 30 січня 2006 року з реалізації майна, належного ЗАТ «Парус - Люкс». Також визнано недійсним свідоцтво про право власності на майно, яке складається з 3/5 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться у АДРЕСА_1, видане 13 лютого 2006 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В.

Наслідком визнання результату прилюдних торгів, яким фактично є оформлений у вигляді протоколу про результати торгів договір купівлі-продажу, недійсним є повернення сторін договору купівлі-продажу, продавця і покупця, до первісного стану, тобто реституція як спосіб захисту, що характерний для зобов'язальних відносин.

Відповідно до пункту 4.14 Порядку № 68/5 торги закінчуються підписанням протоколу про результати торгів, який має силу договору.

Згідно з протоколом від 16 січня 2006 року № 5150071/189 про проведення прилюдних торгів з реалізації майна переможець торгів, ОСОБА_2, мала внести на поточний рахунок ТОВ «Мультимедіа Софт» грошові кошти в сумі 159 142, 70 грн, що дорівнює різниці між ціною продажу придбаного нею лота і сумою раніше внесеного нею гарантійного внеску в розмірі 8 357, 30 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з правилами частин першої та третьої статті 62 Закону № 606-XIV

(в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

За своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому такий правочин може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 22 ЦК України збитками є як реальні збитки, так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Вирішуючи питання про те, хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором, необхідно виходити з умов відповідного договору, що укладається між органом Державної виконавчої служби (далі - ДВС) та спеціалізованою організацією.

У разі, якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом ДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу ДВС, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є ДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом ДВС договору, який за своїм змістом є договором комісії, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є спеціалізована організація. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15.

Таким чином наявні підстави для висновку, що для правильного вирішення спору по суті необхідно встановити правову природу відносин між ДВС та спеціалізованою організацією.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція,

25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

У вирішенні питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять обґрунтованих відомостей про те, що прилюдні торги з продажу нерухомого майна були організовані та проведені саме Заводським ВДВС ММУЮ, який виступав продавцем за договором купівлі-продажу, таким чином суд першої інстанції порушив принцип безпосередності дослідження доказів, наявних у матеріалах справи (частина перша статті 159 ЦПК України 2004 року), та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Не заслуговують на увагу твердження заявника про те, що підставою для визнання правочину купівлі-продажу за результатом проведення прилюдних торгів недійсним слугували порушення, допущені Заводським ВДВС ММУЮ, оскільки правова підстава скасування результатів прилюдних торгів не є предметом доказування у цій справі щодо застосування наслідків їх недійсності. Визначальним є те, що, за загальним правилом, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Необґрунтованими є доводи заявника про те, що договір комісії між Заводським ВДВС ММУЮ та торгуючою організацією не укладався, оскільки відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, при цьому апеляційним судом встановлено, що згідно з протоколом від 16 січня 2006 року № 5150071/189 про проведення прилюдних торгів з реалізації майна, переможець торгів, ОСОБА_2, мала внести на поточний рахунок ТОВ «Мультимедіа Софт» кошти в сумі 159 142, 70 грн, що дорівнювало різниці між ціною продажу придбаного нею лота і сумою раніше внесеного гарантійного внеску в розмірі 8 357, 30 грн.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак