Дата документу 28.02.2019 Справа № 325/1625/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 325/1625/18Головуючий у 1-й інстанції Васильцова Г.А. Повний текст рішення складено 20.11.2018 року
Пр. № 22-ц/807/848/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Акціонерного товариства «МОТОР БАНК» на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства «МОТОР БАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.2-4), в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за 8 (вісім) календарних днів використаної наперед щорічної відпустки за період з 20 грудня 2017 року по 19 грудня 2018 року в сумі 3256,45 грн., а також, судові витрати в сумі 1762,00 грн.

В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що відповідно до наказу №191/К-01 від 20 грудня 2013 року ОСОБА_2 був прийнятий до АТ «МОТОР-БАНК» на посаду юрисконсульта юридичного відділу в подальшому переведений на посаду начальника відділу з особливих активів. Відповідач звільнений з посади начальника відділу з особливих активів АТ «МОТОР-БАНК» за власним бажанням, у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Станом на дату звільнення, тобто, 02 липня 2018 року, відповідач використав відпустку за період з 20 грудня 2017 року по 19 грудня 2018 року в кількості 23 календарних дні. У зв'язку з цим, у ОСОБА_2 виникла заборгованість перед банком за невідпрацьовану частину робочого року (з 03.07.2018 року по 19.12.2018 року ) в кількості 8 календарних днів, що складає 3256,45 грн. Станом на 27 вересня 2018 року відповідач заборгованість перед банком в добровільному порядку не погасив. На адресу ОСОБА_2 Банком була направлена вимога про погашення заборгованості №21 від 05.09.2018 року. Проте, 20 вересня 2018 року позивачу надійшла письмова відмова ОСОБА_2 від погашення заборгованості, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с.48) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року (а.с. 128-132) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у розмірі 2643,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 138-143) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с.146).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.148), справу призначено до апеляційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с.151).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (а.с. 154-165).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вищезазначене рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку у цій справі не оскаржував.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін (п.1), змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, керувався ст. 1212 ч. 1; п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 265, 268 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог Банку у цій справі, відсутності підстав джля задоволення останнього.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись лише частково з наступних підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до наказу Голови Правління ПАТ «МОТОР БАНК» №191/К-01 від 20 грудня 2013 року ОСОБА_2 прийнятий на посаду юрисконсульта юридичного відділу. Наказом Голови Правління ПАТ «МОТОР-БАНК» №117/К-01 від 26 липня 2016 року (копія а.с.13), ОСОБА_2 переведений на посаду начальника відділу з особливих активів (копія а.с.15). Згідно із Статутом Банку та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, АТ «МОТОР-БАНК» є правонаступником всіх прав та обов'язків ПАТ «МОТОР-БАНК» (а.с.38-41).

Згідно із наказами № 26/К/17-03 від 13.02.2018 року, № 54/К/17-01 від 28.03.2018 року, № 66/К/17-02 від 16.04.2018 року, № 95/К/17-01 від 06.06.2018 року відповідачу надавалася основна щорічна оплачувана відпустка за період роботи з 20.12.2017 року по 19.12.2018 року, у якій він перебував з 13.03.2018 року по 16.03.2018 року, з 02.04.2018 року по 05.04.2018 року, з 24.04.2018 року по 27.04.2018 року та з 14.06.2018 року по 29.06.2018 року. В сукупності 27 календарних днів, з яких 4 календарних дні перебував на лікарняному, згідно листка непрацездатності серії АДГ №661000 (період непрацездатності з 12.03.2018 року по 27.03.2018 року) (а.с.20- 30).

У відповідності до розрахунку Банку заборгованості за використані наперед дні щорічної відпустки (а.с.5-6), ОСОБА_2 було надано наперед 8 календарних днів відпустки та нараховані відпускні за цей час, які, за виключенням всіх податків та зборів, склали 3256,45 грн.

В суд першої інстанції сторони у цій справі не оспорювали, що сума заборгованості у розмірі 3256,45 грн. є платежем, прирівняним до заробітної плати, яка була отримана відповідачем від позивача в якості відпускних.

02 липня 2018 року на підставі власноручно написаної 26 червня 2018 року заяви (а.с.18), копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 26.05.2016 року (а.с.19), ОСОБА_2 звільнений з посади начальника відділу з особливих активів АТ «МОТОР-БАНК» за власним бажанням, у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, що підтверджується наказом Голови Правління АТ «МОТОР БАНК» від 27 червня 2018 року №89/К/3-01 «Про звільнення за власним бажанням (догляд за дитиною) ОСОБА_2» (копія а.с.17).

Ст. 2 Закону України «Про відпустки» визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати(допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Право працівника на щорічну основну та додаткову відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року(стаття 10 Закону України «Про відпустки»).

Положеннями ст.22 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Пунктом 2 ч.2 статті 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі, організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом(розпорядження) власника або уповноваженого ним органу при звільнені працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за не відроблені дні відпустки.

В п. 2 вищевказаного наказу про звільнення ОСОБА_2, зазначено наступне: «Відділу бухгалтерського обліку та звітності провести перерахунок з ОСОБА_2 за 8 (вісім) календарних днів, використаної наперед щорічної основної відпустки та відобразити в обліку заборгованість». Вказаний пункт наказу не містить розпорядження роботодавця про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 суми 3256,45 грн. (а.с.17).

Окремого наказу про таке відрахування позивачем суду першої інстанції надано не було.

Правом на часткове погашення заборгованості, шляхом відрахування із заробітної пласти ОСОБА_2 позивач не скористався, виплативши йому 27.06.2018 року заробітну плату у розмірі 201,35 грн., що не оспорювалось представником позивача в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Зобов'язання у зв'язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Таким чином, оскільки підставою отримання відповідачем суми у розмірі 3256,45 грн. було його право на отримання відпустки, яке після його звільнення до відпрацьованого періоду, за який ця відпустка надавалася, відпало, то вказана сума вважається безпідставно набутою.

За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Сторонами у цій справі у суді першої інстанції не заперечувалось, а, отже, правильно було прийнято до уваги, що сума у розмірі 3256,45 грн. зазначена у позові, була виплачена позивачем добровільно, як сума відпускних коштів за період роботи з 20.12.2017 року по 19.12.2018 року. Ця сума була виплачена за відсутності рахункової помилки з боку позивача. Доказів того, що виплата відповідачу спірної суми сталась внаслідок допущених позивачем рахункової помилки чи недобросовісної поведінки відповідача, Банком суду першої інстанції у матеріали цієї справи не надано.

При вирішенні спору по суті, суд першої інстанції також правильно врахував вимоги ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи, що Банком не було доведено у суді першої інстанції належними та допустимими доказами факт рахункової помилки та недобросовісності з боку відповідача при отриманні ним коштів за період відпустки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги Банку у цій справі не підлягають задоволенню, з урахуванням положень, передбачених п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги Банку по суті позовних вимог дублюють його доводи, як позивача в його позовній заяві у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Останні також не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні у цій справі, а лише відображають позицію Банку у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною Банку апеляційному суду не надані.

При цьому, встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Разом із тим, суд першої інстанції допустився помилки при визначенні розміру понесених судових витрат відповідача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу адвоката відповідача - Сердюк Р.В., що підлягали стягненню з Банку на користь відповідача ОСОБА_2 у цій справі в порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову судом у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі.

Так, встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням суду у цій справі було стягнуто з Банку на користь відповідача ОСОБА_2 понесені документально підтверджені судові витрати відповідача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу адвоката відповідача - Сердюк Р.В. у цій справі у розмірі 2643,00 грн. (договір про надання правової допомоги № 517 від 31.10.2018 року (а.с. 101) ОСОБА_2 адвокатом Сердюк Р.В., який діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю №2602 (а.с. 106), додаткова угода від 31.10.2018 року до цього договору про визначення розміру та порядку обчислення гонорару за надання правової допомоги захиснику (а.с. 102), детальний опис робіт (наданнях послуг) виконаних адвокатом Сердюк Р.В. та затверджених клієнтом від 06.11.2018 року (а.с.103, 114), акт прийому-передачі виконаних робіт від 06.11.2018 року а.с. 104, квитанція адвоката Сердюк Р.В. про отримання готівкою від ОСОБА_2 2643,00 грн. (а.с.105).

Дійсно, відповідно до ст. 133 ч. 1 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Ст. 133 ч. 3 п. 1 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно із ст. 137 ч. 3 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з'ясувати склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Проте, суд першої інстанції при вирішенні питання не звернув належної уваги на положення ст. 137 ч. 4 ЦПК України, за змістом яких: розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, встановлено, що ціна позову Банку у цій справі становить 3256,45 грн. (а.с.2), а витрати відповідача на адвоката Сердюк Р.В. на консультацію, ознайомлення із позовом Банку, підготовку відзиву на позов, вивчення судової практики та інше без участі у судових засіданнях у цій справі -2643,00 грн., при цьому, також встановлено, що справа в силу вимог закону є малозначною, тому розглядалась судом першої інстанції у спрощеному порядку (а.с.48), всі процесуальні документи у цій справі підписані та подані особисто відповідачем ОСОБА_2 (клопотання а.с. 52, відзив на позов Банку а.с. 53-115, доповнення до відзиву а.с. 113-115), який, до цього, є адвокатом (свідоцтво від 28.02.2018 року а.с.122), ОСОБА_2 особисто без адвоката Сердюка Р.В. був присутній у судовому засіданні 15.11.2018 року у суді першої інстанції у цій справі (а.с.123).

Тому, при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи, співмірним у цій справі розмір витрат відповідача на оплату послуг адвоката Сердюк Р.В. у суді першої інстанції є 600,00 грн.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл інших понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, та зокрема у вигляді судового збору, сплаченого Банком при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції у сумі 1762,00 грн. (а.с.1), тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року у цій справі слід змінити, визначивши розмір стягнутих з Банку на користь відповідача ОСОБА_2 судових витрат у вигляді понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката Сердюк Р.В. у розмірі 600,00 грн.; в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги Банку при вищевикладених обставинах у цій справі, Банк не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору, сплаченого Банком при подачі вказаної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі у розмірі 2643,00 грн. (а.с. 137).

Разом із тим, відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на апеляційну скаргу Банку у цій справі, поданому та підписаному ним знов особисто (а.с. 154-159) просив стягнути з Банку на його користь понесені ним документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу адвоката Сердюк Р.В. при перегляді цієї справи апеляційним судом у розмірі 2881,50 грн. (договір з адвокатом а.с. 160, додаткова угода від 16.01.2019 року а.с. 161, детальний опис робіт - ознайомлення з апеляційною скаргою Банку, аналіз судової практики, підготовка відзиву на апеляційну скаргу а.с. 162, акт прийому-передачі виконаних робіт а.с. 163, квитанція адвоката Сердюк Р.В. про отримання від ОСОБА_2 2881,50 грн. а.с. 164).

В силу вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України при вищевикладених обставинах відповідач ОСОБА_2 має право на компенсацію за рахунок Банку понесених ним документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу адвоката Сердюк Р.В. при перегляді цієї справи апеляційним судом.

Однак, апеляційний суд при вищевикладених обставинах, вважає співмірним розмір цих витрат у цій справі на суму 400,00 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 81-82, 89, 133, 137, 141, 367-369, 372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «МОТОР БАНК» задовольнити частково.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року у цій справі змінити, визначивши розмір стягнутих з Акціонерного товариства «МОТОР БАНК» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судових витрат у вигляді понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 600,00 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «МОТОР БАНК» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у вигляді понесених ним документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу адвоката Сердюка Р.В. при перегляді цієї справи апеляційним судом у розмірі 400,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 28.02.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.