Дата документу 07.11.2019 Справа № 316/529/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 316/529/17 Головуючий у 1-й інстанції: Бульба О.М.
провадження № 22-ц/807/2148/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017р. АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору б/н від 21.02.2010р. ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказану суму відповідач мала погашати разом з нарахованими відсотками щомісячними платежами у відповідності до «Умов та Правил надання банківських послуг», Тарифів банку. Але цей обов`язок виконувала неналежним чином, у зв`язку з чим за кредитним договором станом на 28.02.2017р. виникла заборгованість у загальному розмірі 90417 грн. 02 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9836 грн. 81 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 72594 грн. 22 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3204 грн. 02 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 4281 грн. 76 коп.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вищезазначену суму заборгованості за кредитним договором та суму сплаченого судового збору при зверненні до суду в розмірі 1600 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитом в розмірі 10 661 гривня 68 копійок та судовий збір в сумі 1600 грн.

В задоволені решти вимог позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л.подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість у зв`язку з неправильним встановленням судом фактичних обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення.

Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надійшло, що не є перешкодою у відповідності до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

В позові Приватбанк, посилаючись на наявність договору з відповідачем ОСОБА_1 , який складається з підписаної нею анкети-заяви від 21.02.2010р., Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів Банку, на підставі якого відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, просив стягнути з відповідача заборгованість за цим договором, яка утворилась станом на 28.02.2017р. у загальному розмірі 90 417,02 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9836,81 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 72 594,22 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3204,02 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 4 281,76 грн.

Відповідач заперечувала той факт, що її ознайомлено під час підписання Анкети-заяви з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами Банку, але не заперечувала, що деякий час користувалась позиченими банком коштами та погашала заборгованість. В позові банку просила відмовити у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, подавши письмову заяву.

Судом встановлено, що відповідно до підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви від 21.02.2010р. відповідач виявила намір отримати в Приватбанку картку «Кредитка. Універсальна» із встановленням їй кредитного ліміту у розмірі 2000 грн., а також погодилась отримати ці кредитні кошти під 2,5 % за користування кредитним лімітом із розрахунку 360 днів у році (а.с. 11-зворот).

Суд зазначив, що в пункті 6 цієї заяви від 21.02.2010р. вказано, що такий відсоток встановлено на момент підписання договору, однак згідно положень статей 626, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, договір повинен містити реквізити кредитного договору, яких заява від 21.02.2010 р. не містить.

Доказів, що надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», «Тарифи Банку» є складовою частиною заяви від 21.02.2010р, а відтак складають укладений між сторонами договір б/н від 21.02.2010р., позивач не надав, оскільки не підтвердив, що саме на ці Умови, Правила та Тарифи погоджувалась відповідач ОСОБА_1 , підписуючи анкету-заяву.

При цьому, судом враховано правову позицію Верховного Суду, висловлену у постановах: від 16.01.2018 у справі № 128/4810/15-ц, від 30.01.2018 у справі № 128/4810/15-ц, від 18.04.2018 у справі № 234/10860/16-ц, від 11.07.2018 року у справі № 356/1261/16-ц, від 05.03.2018 по справі № 192/156/17-ц.

Також суд встановив, що у порушення ст.1048 ЦК України письмовий договір, в якому було б зазначено розмір процентів за користування наданими коштами відсутній. Вказував, що відповідно до положень ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України кредитор не має права змінювати процентну ставку без згоди позичальника, а відповідачем заперечується наявність такої згоди, а тому банк безпідставно застосував збільшену процентну ставку щодо відсотків у різні періоду часу користування грошовими коштами. Суд вважав безпідставними посилання позивача на повідомлення відповідача в електронному вигляді чи шляхом СМС-повідомлення про зміну процентної ставки, оскільки наявність договору, у якому було б погоджено відповідачем такі умови, не встановлена.

Отже, з урахуванням вище наведених обставин задовольняючи позов банку частково на суму 10 661,68 грн., суд виходив із того, що банком не доведено укладення між сторонами кредитного договору на тих умовах, які зазначені позивачем, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які, попри вимоги чинного законодавства, не підписані відповідачем, не можуть складати договір разом з анкетою-заявою, заповненою та підписаною відповідачем. Але, зважаючи на те, що відповідач визнала, що отримувала від банку кредитні кошти та користувалась ними, суд вважав, що відповідач повинна повернути заборгованість за позиченими коштами. Визначаючи розмір заборгованості, суд відкинув доводи відповідача щодо пропуску банком строку позовної давності, а заборгованість визначив як різницю між сумою отриманих від банку коштів відповідачем у розмірі 136 976 грн. 68 коп. та фактично сплаченою нею за картковим рахунком у розмірі 126 315 грн.

В апеляційній скарзі банк зазначає, що судом неправильно встановлені дійсні обставини справи, оскільки матеріалами справи підтверджено укладення між сторонами договору у належній формі та із погодженням усіх його істотних умов, на що вказує зазначення в анкеті-заяві про згоду відповідача, що Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, Тарифи Банку, з якими її ознайомлено, складають договір про надання банківських послуг. Цей договір не визнано недійсним, він є договором приєднання, а тому суд безпідставно встановив відсутність договірних відносин між сторонами у справі на вищенаведених умовах. З урахуванням цих обставин, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині, якою відмовлено в задоволенні позову, та задовольнити ці вимоги, стягнувши решту заявленої в позові суми заборгованості.

Відповідач рішення суду в частині задоволення позовних вимог банку не оскаржила.

Колегія лише частково погоджується з висновками суду, оскільки вони носять дещо суперечливий характер.

Так, апеляційний суд в ході апеляційного розгляду справи встановив наступні обставини.

З наданої до матеріалів справи анкети-заяви від 21.02.2010р. вбачається, що ОСОБА_1 мала намір отримати у ПАТ КБ «Приватбанк» кредитку «Універсальна» із встановленням кредитного ліміту у розмірі 2000 грн.

В цій анкеті-заяві серед позицій, що заповнені особисто ОСОБА_1 , мається друкований стандартний текст «Я ознайомилась і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Я погоджуюсь із тим, що Пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи становлять між мною та банком договір про надання банківських послуг». Під анкетою-заявою мається підпис ОСОБА_1 , та цього факту остання не заперечувала в ході розгляду цієї справи.

Саме на цьому наголошує в апеляційній скарзі банк, вважаючи, що в такий спосіб відповідач приєдналась до договору, складовими якого є вищезазначені Умови та правила надання банківських послуг, Пам`ятка клієнта, а також Тарифи банку.

Проте колегія погоджується з висновками суду в тій частині, що банком не доведено, що Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи, надані ним до позовної заяви, є складовими кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1 , оскільки вони не підписані останньою, яка заперечує ознайомлення саме з цими редакціями, які долучені до справи.

Оскільки за положеннями статті 1055 ЦК України передбачена письмова форма кредитного договору, то у відповідності до ст.. 207 ЦК України умови договору про надання кредиту вважаються узгодженими лише будучи викладеними у письмовій формі, яку підписано сторонами.

Отже, тільки ті умови, які викладені у анкеті-заяві, вважаються погодженими позичальником, який своїм підписом підтвердив цей факт.

Проте суд першої інстанції, правильно визнавши, що Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи, надані банком до позовної заяви, не можна вважати складовими кредитного договору, в той же час безпідставно вважав, що між сторонами взагалі не мається письмового договору з узгодженими істотними умовами щодо позики, а кошти стягнув з відповідача на користь позивача лише за тими підставами, що вона не заперечувала факту користування коштами банку та здійснення платежів на їх погашення, що підтверджується наданою банком випискою по її картрахунку, відомості якої, як зазначив суд, не спростовані відповідачем.

Перевіряючи доводи банку, колегія визнає їх необґрунтованими в тій частині, що керуватись при визначенні заборгованості слід саме Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, якими тричі змінювалась процентна ставка, про що відповідач повідомлялась через СМС-повідомлення на фінансовий мобільний телефон.

Наразі, з урахуванням встановлених обставин у цій справі та правової позиції, викладеної у постанові ВП ВС від 03 липня 2019р. у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19), договір між сторонами можуть утворювати лише умови, викладені у підписаній анкеті-заяві.

Так, в анкеті-заяві від 21.02.2010р. ОСОБА_1 мала намір отримати кредитку «Універсальна» із встановленням кредитного ліміту в сумі 2000 грн., а також в ній зазначено, що вона погоджується з тим, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

Передбачено також анкетою-заявою базова відсоткова ставка за кредитним лімітом у розмірі 2,5 % на місяць із розрахунку 360 днів у році, та визначено термін дії кредитного ліміту, який збігається із строком дії платіжної картки.

У анкеті-заяві ОСОБА_1 розписалась за отримання платіжної картки «Універсальна» № НОМЕР_1 зі строком дії до 09/13 та ПІНу до неї.

Таким чином, анкета-заява містить основні істотні умови надання кредиту, з якими погодилась ОСОБА_1 , тому суд безпідставно вважав, що письмового договору між сторонами укладено не було та керувався лише фактом користування відповідачем коштами банку, що останній підтверджував випискою про рух коштів по рахунку, відомості якої, як зазначав суд, не були спростовані відповідачем.

Отже, колегія вважає, що цими обставинами доведено, що в дійсності договірні відносини між сторонами відбулись на вищезазначених в анкеті-заяві умовах, а тому правовідносини між сторонами за своєю правовою природою є кредитними, та доведено, що відповідачу надана саме кредитна картка, останній отримав її та користувався кредитним лімітом за допомогою цієї картки.

Вказані обставини підтверджуються, зокрема, випискою про рух коштів по картрахунку відповідача, яка є належним доказом у справі, оскільки складена на підставі фіксації всіх операцій клієнта програмним забезпеченням із подальшим формуванням відповідної виписки по картрахунку.

З вказаної виписки вбачається, що 21.02.2010р. на картрахунок клієнта встановлено кредитний ліміт в сумі 2000 грн., що вважається його фактичним надання клієнту банком.

23.07.2010р. ОСОБА_1 скористалась кредитним лімітом, знявши через банкомат 1000 грн., та з цього часу активно користувалась кредитними коштами як до закінчення строку дії вказаної картки № НОМЕР_1 зі строком дії до 09/13, знімаючи кошти, розплачуючись карткою у торговій мережі, а також періодично здійснюючи її поповнення, а також після закінчення строку дії цієї картки. Зазначене вказує на те, що ОСОБА_1 отримала перевипущену картку № НОМЕР_2 зі строком дії до 05/2017, на що вказує подальше користування кредитними коштами після 30 вересня 2013р. строку закінчення першої картки. Так, за даними виписки про рух коштів по карткам клієнта ОСОБА_1 вбачається, що 06.11.2013р. (після закінчення строку дії першої картки) вона зняла через банкомат 500 грн., 08.11.2013р. поповнила картку через банком на суму 1680 грн., та такі операції були регулярними до травня 2014р.

Останній платіж ОСОБА_1 здійснила 16.04.2014р. на суму 3000 грн., а останнє зняття коштів 24.04.2014р. через банкомат у сумі 1600 грн. ( а.с. 79-83).

Відповідач заявляла про застосування строку позовної давності, та суд зробив правильний висновок, що цей строк банком не пропущено, оскільки з дати останнього платежу 16.04.2014р. цей строк спливав 16.04.2017р., а банк звернувся з цим позовом до суду 13.04.2017р., про що банком надано реєстр поштових відправлень від 06.04.2017р. та інформація за штрихкодом відправлення про отримання цього відправлення Енергодарським судом 13.04.2017р. ( а.с. 95).

Проте подальші висновки суду про розмір та складові заборгованості є помилковими з огляду на таке.

Так, суд порахував взяті у позику відповідачем кошти та фактично сплачені нею на погашення позики за період з 23.07.2010р. по 24.04.2014р., та як заборгованість визначив різницю між цими сумами у розмірі 10661,68 грн., що є невірним.

Як вже встановлено вище, з умов договору вбачається, що за користування кредитними коштами встановлено відсотки у розмірі 2,5 % на місяць, про що безпосередньо зазначено у підписаній відповідачем анкеті-заяві, а отже погоджено як умову договору відповідачем.

Тому саме такий розмір відсотків є платою за користування кредитними коштами, що не було враховано судом першої інстанції. Строк користування кредитними коштами з огляду на відсутність пропуску строку позовної давності слід визначати з 23.07.2010р., коли відповідач здійснила перше зняття коштів, і по дату, визначену банком 28.02.2017р., оскільки строк повернення кредитних коштів відповідає строку дії останньої пере- випущеної картки № НОМЕР_2 - до 05/2017, яку відповідач, як свідчать матеріали справи, отримала та користувалась нею. А період нарахування відсотків до 28.02.2017р. не перевищує строку дії перевипущеної картки до останнього дня травня 2017р.

З виписки по картрахункам відповідача вбачається, що встановлений банком первісно розмір кредитного ліміту у сумі 2000 грн., поступово збільшувався банком та становив максимальний розмір 10 000 грн.

Відсотки за ставкою, визначеною в анкеті-заяві у розмірі 30 % на рік, нараховувались банком у період з 23.07.2010р. по 31.08.2014р., а з 01.09.2014р. декілька разів збільшувались.

Проте, колегія погоджується в цій частині з висновками суду, що таке збільшення відбулось неправомірно, без відповідного узгодження в анкеті-заяві та без укладення додаткової угоди, а тому за весь час користування кредитним лімітом відповідачу слід розраховувати відсотки за ставкою 30 % річних.

Крім того, оскільки в анкеті-заяві не було визначено неустойки у вигляді пені та штрафів, які банком включено до заборгованості, то ці складові заборгованості не підлягають стягненню, оскільки вимоги банку в цій частині є недоведеними зібраними у справі доказами.

З розрахунку заборгованості слідує, що ОСОБА_1 періодично здійснювала поповнення рахунку, а сплачені нею суми йшли не тільки на погашення відсотків, але й нарахованої пені, яка умовами анкети-заяви не передбачена. А тому заборгованість підлягає перерахунку з виключенням пені та перерозподілом спрямованих на її погашення сум на відсотки та тіло кредиту.

Станом на день останнього поповнення рахунку відповідачем 16.04.2014р. їй було нараховано 4 396,72 грн. пені, яка була погашена відповідачем здійсненими платежами у періоді з 23.07.2010р. по 16.04.2014р. Також 16.04.2014р. відповідач поповнила картку на суму 3000 грн., отже загалом заборгованість станом на цю дату слід зменшити на суму 4 396,72 + 3000 = 7 396,72 грн. Станом на 16.04.2014р. заборгованість за тілом кредиту становила 8 172,81 грн., по відсоткам 1544,02 грн. Тому суму 7 396,72 грн. слід роз- приділити на погашення цієї заборгованості, відтак відсотки погашаються повністю на суму 1544,02 грн., а решта суми погашає тіло кредиту 8 172,81 ( 7396,72 1544,02) = 2 320,11 грн.

Останнє зняття кредитного ліміту відповідачем відбулось 24.04.2014р. у сумі 1600 грн., тобто з цієї дати тіло кредиту збільшилось до 3920,11 грн. До цієї дати на тіло кредиту у розмірі 2 320,11 грн. слід нарахувати відсотки за ставкою 30 % річних за 7 днів ( з 17.04 по 23.04), що становить: 2320,11 х 30 : 100 : 360 х 7 =13,53 грн.

З 24.04.2014р. по 28.02.2017р. погашень та витрат клієнтом більше не відбувалось, тому на тіло кредиту у сумі 3920,11 грн. слід за весь цей період нарахувати відсотки за ставкою 30 % річних, а кількість днів у цьому періоді становить 1041. Розрахунок: 3920,11 х 30 : 100 : 360 х 1041 = 3400,70 грн. До цієї суми слід додати відсотки за період з 17.04 по 23.04 в сумі 13,53 грн., тому загальна заборгованість за відсотками складе: 3400,70 + 13,53 = 3 414,23 грн.

Таким чином, встановлено, що за умовами анкети-заяви, на яку, до речи, і посилається банк як основний документ договірних відносин з відповідачем, а також на підставі виписки по картрахункам клієнта встановлена дійсна заборгованість відповідача перед банком, яка станом на 28.02.2017р. складає: 3920,11 грн. - за тілом кредиту та 3 414,23 грн. за відсотками. Всі решта складових заборгованості умовами анкети-заяви не передбачена.

Оскільки при перевірці доводів апеляційної скарги банку колегію встановлені інші обставини, ніж встановлені судом першої інстанції, які кардинально змінюють визначений судом характер правовідносин, що тягне за собою інше застосування норм матеріального права, то колегія вважає за необхідне у відповідності до вимог ч. 4 статті 367 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги, переглянувши одночасно і ту частину рішення, яка не оскаржена банком. За наслідками перегляду рішення суду в цілому колегія у відповідності до вимог п.п. 2, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує його із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову на суму 7 334,34 грн.

Приймаючи нову постанову, апеляційний суд у відповідності до положень статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Так, банк за подання позову з ціною 90 417,02 грн. сплатив судовий збір у сумі 2400 грн., за подання апеляційної скарги 2400 грн. Разом з тим, апеляційний суд бере для розрахунку судовий збір за подання позову у сумі 1600 грн., оскільки саме таку ставку мав сплатити банк, переплативши 800 грн., які не можуть бути предметом компенсації з боку іншої сторони спору. Таким чином, загальна сума судового збору становить 4000 грн., а позов задоволено на суму 7334,34 грн. Тому компенсації банку з боку відповідача підлягає сума судового збору: 7334,34 х 4000 : 90417,02 = 324,47 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 квітня 2019 року у цій справі скасувати.

Позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором згідно з анкетою-заявою від 21.02.2010р. в загальній сумі 7334 (сім тисяч триста тридцять чотири) гривні 34 копійки, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту в сумі 3920 (три тисячі дев`ятсот двадцять) гривень 11 копійок, заборгованість за відсотками в сумі 3414 (три тисячі чотириста чотирнадцять) гривень 23 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 324 (триста двадцять чотири) гривні 47 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова прийнята, складена та підписана 07 листопада 2019.

Головуючий:

Судді: