Дата документу 06.11.2019 Справа № 335/8092/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/8092/17Головуючий у 1-й інстанції Калюжна В.В. Повний текст рішення складено 30.04.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/2689/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С.,Кочеткової І.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, про відібрання малолітньої дитини

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с.2-3), який в подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 37) та в якому просив відібрати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 від ОСОБА_2 та передати ОСОБА_3 06.09.2010 року позивачу.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначав, що з 2005 року по липень 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_3 мешкали однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дитина ОСОБА_3 . Мати дитини ОСОБА_4 померла. Після смерті матері дитину забрала відповідач по справі - бабуся ОСОБА_2 . На даний час дитина перебуває з нею, позивачу бабуся дитину не віддає, забороняє спілкуватись з дитиною, створює умови, які перешкоджають позивачу виконувати свої батьківські обов`язки з незалежних від нього причин. Після смерті матері дитини, бабуся ОСОБА_2 на підставі розпорядження голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району за № 719р від 25.08.2015 року була призначена опікуном малолітнього ОСОБА_3 . На підставі розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району м. Запоріжжя від 09.08.2016 року за № 756р «Про припинення опіки над малолітнім ОСОБА_3 і внесення змін до розпорядження голови районної адміністрації міської ради від 25.08.2015 року № 719 р» опіка над малолітнім ОСОБА_3 припинена та надана згода на тимчасове перебування дитини в родині ОСОБА_2 до прийняття судом рішення щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_5 було відмовлено. Отже, законні підстави для перебування малолітнього ОСОБА_3 у сім`ї відповідача на теперішній час відсутні.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_6 (т.с. 1 а.с. 1).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 23) провадження у справі відкрито.

У жовні 2017 року до суду першої інстанції надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини (т.с. 1 а.с. 57-59).

В обґрунтування свого зустрічного позову ОСОБА_2 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився її онук ОСОБА_3 , матір`ю якого є її дочка ОСОБА_4 , відомості про батька були записані відповідно до ст. 135 ч. 1 СК України. ІНФОРМАЦІЯ_3 донька позивача померла, розпорядженням Голови районної адміністрації по Орджонікідзевському району за № 719р від 25.08.2015 року ОСОБА_2 , бабуся дитини, була призначена опікуном малолітнього ОСОБА_3 . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2016 року ОСОБА_1 визнано батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. З часу народження дитини, ОСОБА_1 не визнавав дитину, своїм сином не піклувався, матеріально не утримував та не виконує покладені на нього, як на батька дитини, обов`язки. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача, для здорового та всебічного розвитку дитини, створені всі необхідні умови. Дитина не бажає зустрічатися з батьком, боїться його. Позивач має всі умови для проживання дитини разом з нею та його рідними братом та сестрою, які також мешкають з позивачем. Вважає, що проживання малолітнього ОСОБА_3 в її сім`ї відповідає інтересам дитини, тому просить суд визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з нею, за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 89) вищезазначений зустрічний позов прийнято до розгляду у цій справі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2019 року (т.с. 1 а.с. 242-244) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 у своїй апеляційні скарзі (т.с. 2 а.с. 3-9) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 11).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 16), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 18), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, а також відпустки судді-доповідача (т.с. 2 а.с. 22-23).

ОСОБА_2 подала до суду апеляційної інстанції відзив на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі (т.с. 2 а.с. 36-40).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 2 а.с. 44).

Розгляд цієї справи, призначений на 02 жовтня 2019 року не відбувся та був відкладений через перебування у цей день судді Кочеткової І.В. члена колегії суддів апеляційного суду у нетривалій відпустці, яка не є підставою для її заміни в автоматизованому порядку (довідка а.с. 46).

У судове засідання 06 листопада 2019 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 49-54) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування, не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання учасників цієї справи, що не з`явились, та на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника ОСОБА_1 адвоката Бобровника К.В. (ордер т.с. 2 а.с. 55, представників ОСОБА_2 адвоката Силкіної Н.І. (т.с. 1 а.с. 34) та ОСОБА_7 (т.с. 1 а.с. 49).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, залишаючи без задоволенні первісні позовні вимоги ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі, керувався ст. ст. 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України та виходив із того, що первісні позовні вимог необґрунтовані, і, навпаки, зустрічні позовні вимоги обґрунтовані у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , матір`ю якого є ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , виданим повторно 15.06.2016 року (копія а.с. 1 а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, у зв`язку з чим рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 293/17 від 31.07.2015 року малолітньому ОСОБА_3 надано статус дитини-сироти (т.с. 1 а.с. 8).

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району № 719р від 25.08.2015 року, ОСОБА_2 , яка є бабусею малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено його опікуном.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2016 року, яке набрало законної сили 06.06.2016 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , визнано батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Внесено зміни до актового запису про народження № 668 від 23.09.2010 року, складеного на дитину ОСОБА_3 , в частині батька.

Розпорядженням голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 09.08.2016 року за № 756р «Про припинення опіки над малолітнім ОСОБА_3 і внесення змін до розпорядження голови районної адміністрації міської ради від 25.08.2015 року № 719» опіка над малолітнім ОСОБА_3 припинена та надана згода на тимчасове перебування дитини в родині ОСОБА_2 до прийняття судом рішення щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.06.2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_3

Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, інших членів сім`ї та родичів визначений СК України.

Зокрема, особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей визначені главою 13 СК України.

Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як зазначено в ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї.

У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Згідно зі ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Відповідно до статті 263 СК України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Положеннями ч. ч. 7,8,9 ст. 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХЩ789-12) від 27.02.1991 року та набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 15,18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків, або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Згідно із ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

З аналізу вищезазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Згідно із ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачена обов`язкова участь органу опіки та піклування при розгляді спору щодо місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , наданого Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органом опіки та піклування, останній вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з бабусею ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 169).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначений висновок є обґрунтованим та таким, що не суперечить інтересам дитини.

Вирішуючи позовні вимоги обох позовів, суд першої інстанції правильно врахував отриману у судовому засіданні у суді першої інстанції думку дитини, яка не виявила бажання залишитися з позивачем ОСОБА_1 .

В ході розгляду справи судом першої інстанції не було встановлено обставин, а позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не надано належних доказів того, що поведінка відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 чи наслідки її спілкування з дитиною, можуть суперечити інтересам дитини або впливати на нього негативно, перешкоджати його фізичному та духовному розвитку.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність законних підстав для перебування дитини ОСОБА_3 у сім`ї ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, та позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом не надано жодних обґрунтованих та достатніх доказів про створення ОСОБА_2 йому таких умов, за яких він позбавлений можливості виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3

Забезпечення належних умов для життя та розвитку дитини ОСОБА_2 підтверджується дослідженими судом першої інстанції у цій справі доказами.

Психолого-педагогічною характеристикою від 05.07.2016 року № 02-28/101, виданою Дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) № 42 «Сонечко» Запорізької міської ради Запорізької області, підтверджено, що ОСОБА_2 приводила та забирала з дошкільного закладу ОСОБА_8 , виховувала його, цікавилася його життям, станом здоров`я, сплачувала необхідні внески, возила дитину для оздоровлення до Карпат. Відносно ОСОБА_1 відсутня інформація щодо виконання батьківських обов`язків відносно дитини (т.с. 1 а.с. 70). Крім того, листом даного навчального закладу від 13.09.2019 року № 01-26/135 підтверджено небажання дитини спілкуватися з ОСОБА_1 (т.с. 1 а.с. 71).

Згідно із отриманою інформацією від Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 19.07.2018 року № 12944/11, не встановлено отримання доходів ОСОБА_1 на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, необхідних для висновку про можливість надання позивачем належного матеріального забезпечення дитині та достатнього рівня її життя та розвитку.

Відповідно до характеристики Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 94 Запорізької міської ради Запорізької області відносно ОСОБА_9 , останній вчасно приходить до школи, чисто одягнений, має акуратну зачіску, у повному обсязі забезпечений шкільним приладдям, школу не пропускає без поважних причин у період з 01.09.2017 року по 18.01.2018 року, його опікуни цікавляться навчанням дитини та відповідально ставляться до її виховання в сім`ї, регулярно відвідують школу, є членами батьківського комітету.

При вищевикладених обставинах, враховуючи встановлені судом та підтверджені отриманими в ході розгляду справи доказами обставини, які свідчать про створення ОСОБА_2 всіх необхідних умов для забезпечення здорового та всебічного розвитку дитини, виходячи з інтересів та потреб самої дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини від відповідача ОСОБА_2 є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, тому не підлягають задоволенню.

Також, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , умови проживання з якою на переконання суду у повному обсязі відповідають потребам дитини, а також з урахуванням позиції самої дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 .

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом з нею - його бабусею за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дублюють доводи ОСОБА_1 , як первісного позивача та зустрічного відповідача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи також є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача за первісним позовом у цій справі, викладену позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції у цій справі правильно застосував ст. 163 ч. 3 СК України та відмовив ОСОБА_1 , як батькові дитини лише з 2016 року, у відібранні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у бабусі по померлій матері ОСОБА_2 , з якою останній мешкав після смерті матері з 2015 року, з якою також мешкають його старші брат та сестра по матері. Оскільки, це суперечить, насамперед, інтересам цієї малолітньої дитини.

Не може відбирати малолітню дитину батько, з яким ця дитина до цього не проживала, якого дитина не знає та боїться, враховуючи у тому числі соціальний статус останнього.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що тривалий час з 2015 року, тобто з 5 (п`яти) років для цієї малолітньої дитини постійним місцем проживання було саме місце проживання його бабусі по матері - ОСОБА_2 , яка до цього було також його опікуном, дитина, якій на сьогодні лише повних 9 (дев`ять) років, яка батька боїться та не хоче з ним жити.

Суд першої інстанції правильно на виконання вимог ст. 171 СК України врахував думку малолітньої дитини, яка змогла її висловити психологу та у суді першої інстанції, а також висновок органу опіки та піклування, який вважав за доцільне і необхідне на сьогодні визначити місце проживання малолітньої дитини саме з бабусею, що відповідає якнайкращим інтересам малолітньої дитини, що узгоджується із судовою практикою Верховного суду.

Оскільки, в разі невизначення місця проживання малолітньої дитини із бабусею за рішенням суду у цій справі, в силу вимог ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце поживання її батьків, а у даному випадку батька.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_1 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування первісного позову позивача у цій справі та у спростування зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема ОСОБА_1 та його представником апеляційному суду не надані.

Фотокартки дитини (а.с.8-9), додані ОСОБА_1 до його апеляційної скарги апеляційному суду у цій справі, не можна вважати доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, оскільки невідомо, коли та при яких обставинах, ким вони були зроблені та чи застосовані до них функції «фото шопу». Самі по собі ці фотокартки дитини у цій справі нічого не підтверджують і не спростовують.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 1, 14), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам цієї справи, що ОСОБА_1 не позбавлений права у подальшому вирішувати питання про встановлення йому, як батькові, соціального супроводу його відносин із малолітньою дитиною та в його участі у вихованні останньої, і, відповідно, вирішення питання про зміну місця проживання дитини у подальшому в разі відпадіння (зміни) обставин, які стали підставами для ухвалення рішення суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 08.11.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Кочеткова І.В.