Справа № 462/7524/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

25 лютого 2019 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у загальному проваджені цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: ОСОБА_3) про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу,

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщення у квартирі АДРЕСА_1/а блок 3 у м. Львові. Свої вимоги мотивує тим, що зазначена квартира належить їй на праві власності, крім неї у цій квартирі зареєстровані її син ОСОБА_3 та його дружина відповідач ОСОБА_2, яка не проживає у ній з червня 2017 року, де саме зараз знаходиться її невістка їй не відомо. В звязку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач позов підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити.

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідача, яка відзив суду не подала, до суду не зявилася, будучи належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, а позивач не заперечує проти такого розгляду справи.

Суд ухвалив розглядати справу без участі третьої особи, який будучи належним чином повідомлений про час і місце судового засідання до суду не зявився, письмових пояснень суду не надав.

28 листопада 2018 року ухвалою суду було відкрито загальне позовне провадження у даній справі.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволені позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1/а блок 3 у м. Львові належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та третій особі - сину позивача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 29 січня 2003 року № 18333-З /а.с.13/.

25 серпня 2011 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія 1-СГ № 168029 /а.с.12/.

Відповідно до довідки ЛКП «Граніт» № 4075 від 21 листопада 2018 року в квартирі АДРЕСА_1/а блок 3 у м. Львові зареєстровано три особи, а саме: позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 з 1990 року, а також, відповідач ОСОБА_2 з 2014 року /а.с.11/.

Згідно із даними актів № 275 від 12 вересня 2018 року та № 356 від 17 жовтня 2018 року, складених комісією в складі майстрів ЛКП «Граніт» зі слів сусідів відповідач ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1/а блок 3 квартира № 17 /а.с.9,10/. Відповідно до акту № 435 від 19 листопада 2018 року, складеного комісією в складі майстрів ЛКП «Граніт» зі слів сусідів відповідач ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1/а блок 3 квартира № 17 з червня 2017 року /а.с.8/.

Питання про те, хто належить до членів сім'ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною 2 статті 64 ЖК України. До категорії членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім'ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім'ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими.

Відповідач ОСОБА_2, будучи дружиною співвласника спірної квартири - третьої особи ОСОБА_3 належить до членів сімї останнього в силу норм, передбачених частиною 2 статті 64 ЖК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно із частинами 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом

З аналізу вищевказаних норм, передбачених ЦК та ЖК України слідує, що визнання особи такою, що втратила право користування житлом, або виселення із квартир, що знаходиться у спільній сумісній власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цієї квартири та (або) подання ними спільного позову.

Зазначена правова позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 127/17323/15-ц.

Третя особа ОСОБА_3, який є співвласником спірної квартири та членом сімї якого є відповідач ОСОБА_2 з позовом про визнання останньою такою, що втратила право на житлову площу до суду не звертався. Також, позивач не надала суду належно оформленої письмової згоди третьої особи на те, що б визнати відповідача такою, що втратила право на житлову площу у спірній квартирі.

Крім того, суд, аналізуючи зміст вищезазначених актів, складених комісією в складі майстрів ЛКП «Граніт», встановив, що два акти № 275 від 12 вересня 2018 року та № 356 від 17 жовтня 2018 року не містять жодної інформації щодо строку протягом якого відповідач не проживає у спірному житлі. Таким чином, зазначені два акти лише свідчать про той факт, що комісія ЛКП «Граніт» засвідчила відсутність відповідача у спірному житлі в конкретні дні, а саме 12 вересня 2018 року та від 17 жовтня 2018 року.

За таких обставин, акти № 275 від 12 вересня 2018 року та № 356 від 17 жовтня 2018 року не можуть вважатися належними доказами, оскільки не містять жодної інформації щодо відсутність відповідача у спірному житлі без поважних причин понад один рік.

Лише в акті № 435 від 19 листопада 2018 року зазначається, що зі слів сусідів відповідач зареєстрована, але не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1/а блок 3 квартира № 17 з червня 2017 року. Разом з тим, зі змісту вказаного акту вбачається, що комісія в складі майстрів ЛКП «Граніт» не обстежувала спірне житло на факт проживання у ньому відповідача, зокрема, не встановлювала факт наявності або відсутності особистих речей відповідача у цьому житлі. Комісія ЛКП «Граніт» обмежилася лише констатацією відомостей, які їй повідомили двоє сусідів позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які відповідно мешкають у квартирах № 58 та № 5 у будинку № 14/а блок 3 по вул. Залізнична у м. Львові про непроживання відповідача у спірній квартирі з червня 2017 року.

Позивачем не надано суду інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач відсутня у спірній квартирі без поважних причин понад один рік.

Судом розяснювалося позивачу у підготовчому засіданні, що вона має право заявити клопотання про виклик свідків у судове засідання для дачі ними показань про відомі їм обставини, які мають значення для справи, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Проте позивач своїм правом не скористалася, повідомивши суд про те, що вона не має намір заявляти клопотання про виклик свідків.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, єдиним доказом, який містить інформацію про відсутність відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад один рік є акт № 435 від 19 листопада 2018 року, складений комісією в складі майстрів ЛКП «Граніт».

Суд вважає, що сам по собі акт № 435 від 19 листопада 2018 року не є достатнім доказом, який би дав змогу суду дійти до висновку про наявність обставин, які б вказували на відсутність відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад один рік.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Беручи до уваги, що співвласник житла третя особа ОСОБА_3 не надавав письмової згоди на те, щоб визнати його дружину такою, що втратила права на користування цим житлом, а також, враховуючи, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що на час звернення з позовом до суду відповідач була відсутня у спірному житлі без поважних причин понад один рік, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1/а блок 3 у м. Львові.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, вважає, що у задоволені позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Оскільки у задоволені позову відмовлено, то відповідно до вимог пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 81,89,141,263-265,280-284 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: ОСОБА_3) про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу відмовити.

Судові витрати у виді судового зору в розмірі 704 гривні 80 коп. покласти на позивача ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до вимог п.п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач: ОСОБА_1 (79018, м. Львів, вул. Залізнична,14/а блок 3 кв. 7; РНОКП: НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_2 (79018, м. Львів, вул. Залізнична,14/а блок 3 кв. 7; РНОКП: НОМЕР_2).

Повний текст рішення складений 28 лютого 2019 року.

Суддя:

Оригінал рішення.