КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9483/2019

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Київ
Справа № 759/12298/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Скайд» про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа ПрАТ «СК «Скайд» про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02 жовтня 2015 року у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача, який керував автомобілем SKODA, номерний знак НОМЕР_1 та позивача, який керував автомобілем Daewoo, номерний знак НОМЕР_2 , у результаті чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень на суму 36 344 грн. 26 коп. За порушення Правил дорожнього руху України постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
Тому позивач звернувся з цим позовом до суду та просив стягнути з відповідача на його користь 36 344 грн. 26 коп. завданої майнової шкоди, а також збитки: 198 грн. за відправлення телеграм, 290 грн. за транспортування автомобіля.
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36 832 грн. 26 коп. у відшкодування майнової шкоди та 551 грн. 20 коп. судового збору.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись з заочним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Звертає увагу суду на те, що його не було повідомлено належним чином про розгляд даної цивільної справи, чим порушено принцип змагальності та принцип рівності сторін, тому він не мав змоги надати пояснення та заперечення, взяти участь у вивченні доказів та надати свої докази.
На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Скайд», що підтверджується полісом серії АЕ № 4266143, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000 грн. Оскільки розмір завданої шкоди позивачу не перевищує ліміт відповідальності страховика, то підстави для відшкодування відповідачем шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відсутні. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 по справі №755/18006/15-ц.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Представник третьої особи ПрАТ СК «Скайд» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся за наявними в матеріалах справи адресами, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції і вказані обставини не оспорюються сторонами, 02 жовтня 2015 року у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_1 , який керував автомобілем SKODA, номерний знак НОМЕР_1 , та позивача ОСОБА_2 , який керував автомобілем Daewoo, номерний знак НОМЕР_2 , у результаті чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень (а.с. 6).
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 7-8).

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу № 99/2-16 від 25 лютого 2016 року вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням транспортного засобу, складає 36 344 грн. 26 коп. (а.с. 10-28).

Судом також встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Скайд» відповідно до полісу АЕ № 4266143 (а.с. 9).

Позивач повідомив страхову компанію про страховий випадок, надав заяву про виплату страхового відшкодування та необхідні документи для цього, проте третя особа страхове відшкодування позивачу не виплатила.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із положень ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, а також ст. 511, 636 ЦК України та вважав, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача завданих збитків, що полягають у стягненні матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням транспортного засобу, - 36 344 грн. 26 коп., а також 198 грн. - за відправлення телеграм для явки на автотоварознавче дослідження щодо оцінки майнової шкоди, 290 грн. за транспортування автомобіля, а всього - 36 832 грн. 26 коп.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи, висновки суду ґрунтуються на наявних у матеріалах справи доказах та зроблені з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо його неналежного повідомлення про розгляд даної справи в суді та позбавлення його судом першої інстанції права на участь у судових засіданнях, надання пояснень та доказів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.
Як вбачається з матеріалів справи, з даною позовною заявою позивач ОСОБА_2 звернувся 08 вересня 2016 року до Святошинського районного суду м. Києва, за місцем проживання відповідача ОСОБА_1 , що було зазначене у постанові Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року, а саме : АДРЕСА_1 . ( а.с. 7).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року було відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду в судове засідання на 16 січня 2017 року ( а.с. 53).
Відповідно до повідомлення Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві, що надійшло на відповідний запит суду першої інстанції 04 жовтня 2016 року, місце проживання відповідача ОСОБА_1 зареєстроване у АДРЕСА_2 , військова частина НОМЕР_3 ( а.с. 55).
Як вбачається із зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення, 21 листопада 2016 року відповідач ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 отримав судову повістку про виклик в судове засідання на 16 січня 2017 року, а також копію ухвали про відкриття провадження у справі та копії матеріалів позовної заяви ( а.с. 60).
Однак, відповідно до журналу судового засідання від 16 січня 2017 року, відповідач в судове засідання не з`явився, розгляд справи було відкладено на 27 лютого 2017 року.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року справа була прийнята до провадження суддею Войтенко Ю.В. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Ключника А.С., у зв`язку з чим розгляд справи призначено на 04 травня 2017 року.
Як вбачається із зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення, копія ухвали про призначення справи в судове засідання на 04 травня 2017 року була отримана уповноваженою особою за адресою АДРЕСА_2 , для передачі ОСОБА_1 ( а.с. 72).
Відповідно до журналу судового засідання від 04 травня 2017 року, відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року матеріали справи направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, за зареєстрованим місцем проживання відповідача ( а.с. 82).
Копію ухвали суду від 04 травня 2017 року про направлення справи за підсудністю відповідач ОСОБА_1 отримав особисто, за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення від 01 червня 2017 року ( а.с. 85).
Як вбачається з наданої відповідачем копії паспорту, зняття з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 , в/ч відбулось 21 лютого 2017 року, після отримання відповідачем копії ухвали суду про відкриття провадження у справі. Відповідно до інформації, занесеної Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією до паспорта відповідача, 21 лютого 2017 року його місце проживання було зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 .
Разом з тим, заяв про зміну адреси зареєстрованого місця проживання відповідач до суду не подавав. Крім того, отримавши особисто 01 червня 2017 року копію ухвали від 04 травня 2017 року про направлення справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, відповідач ОСОБА_1 також не повідомив суд про зміну місця проживання, ухвали суду про направлення справи за підсудністю, визначеною відповідно до наявних у матеріалах справи даних про зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_2 , відповідач не оскаржував.
Статтею 77 ЦПК України ( в редакції станом на час розгляду справи судом першої інстанції) було визначено обов`язок осіб, які беруть участь у справі, повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання. Так, відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Про обов`язок повідомляти суд про причини неявки в судове засідання, визначений ч. 2 ст. 77 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції), відповідач був неодноразово попереджений у судових повістках, що були отримання ним.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги відповідача про неотримання ним копії матеріалів позовної заяви є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги відповідача про неналежне його повідомлення про дату та час розгляду справи судом не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки про наявність справи у провадженні суду та про призначені судові засідання на 16 січня 2017 року, 04 травня 2017 року був повідомлений належним чином. Отримавши ухвалу суду від 04 травня 2017 року про направлення справи за підсудністю, відповідач не повідомив суд про зміну свого місця проживання, тоді як ч. 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності правових підстав для притягнення його до цивільно-правової відповідальності з огляду на те, що сума заподіяної шкоди не перевищує ліміту відповідальності, визначеного полісомАЕ № 4266143 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, також не приймаються до уваги колегією суддів як підстава для скасування оскаржуваного рішення, враховуючи наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, застосовуючи норми матеріального права ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», керувався правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, відповідно до якого потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав. Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Скайд» відповідно до полісу АЕ № 4266143 (а.с. 9).

Відповідно до змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_2 повідомив страхову компанію про страховий випадок, надав заяву про виплату страхового відшкодування та необхідні документи для цього, визначені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», проте третя особа страхове відшкодування позивачу не виплатила.

Як вбачається з витягу із Централізованої бази даних МТСБУ щодо наявності полісу (а.с. 5), ПАТ СК «Скайд» з 31 травня 2016 року позбавлена членства в МТСБУ та анульована ліцензія на укладення договорів ОСЦПВВНТЗ.

Відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 2007 від 18.08.2016 року, ПАТ «Страхова компанія «СКАЙД» виключена з Державного реєстру фінансових установ та анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії СТ № 136 від 21.08.2004 року.

У правовому висновку Верховного Суду України, висловленому у постанові № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, зазначено, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України ( в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції), при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України ( в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції), висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України , шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 по справі №755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до вказаної постанови від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність відмови у задоволенні позову обґрунтовані наявністю правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Проте колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги відповідача, без доведеності незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції на час його ухвалення 08 листопада 2017 року, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що за наявності на час ухвалення оскаржуваного рішення суду правової позиції Верховного Суду України щодо можливості стягнення завданої шкоди безпосередньо із її заподіювача, зазначеної у постанові № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, а також враховуючи невиконання своїх зобов`язань страховиком відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку із анулюванням ліцензій страховика, виключенням його з Державного реєстру фінансових установ, фактичним припиненням діяльності страховика та його відсутністю за місцем знаходження юридичної особи, позивач, як потерпіла в ДТП особа, позбавлений можливості об`єктивно реалізувати своє право на отримання страхового відшкодування саме від страховика.

За викладених обставин стягнення заподіяних збитків безпосередньо з заподіювача шкоди не суперечитиме меті існування інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.