1Справа № 335/6907/19 2/335/2100/2019
РІШЕННЯ
1 листопада 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Лазоренко Д.М.,
розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката ОСОБА_2 Анни ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,
21 червня 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможко А.І ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку з 06.08.2018 по 04.04.2019 у розмірі 103 339,53 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», однак була звільнена за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору 06.08.2018. При звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку в зв`язку з припиненням трудового договору на підставі ст. 38 КЗпП України. Посилаючись на вимоги ст. 117 КЗпП України, позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Останній платіж відповідачем здійснено 05.04.2019 року.
Ухвалою суду від 24.06.2019 відкрито провадження у справі, запропоновано відповідачу надати відзив на позов, з підтверджуючими доказами в обґрунтування у 10-денний строк, з дня отримання ухвали. 24.07.2019 відповідачем отримана відповідна ухвала.
Однак, у наданий судом строк відповідач своїм правом подання до суду клопотань та/або відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав.
05.09.2019 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ПАТ «Запоріжжяобленерго» проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Як зазначив представник відповідача у відзиві, заборгованість із заробітної плати була погашена перед позивачем 14.03.2019, оскільки дата виплати суми Відповідачем у розмірі 228,40 грн., а саме 05.04.2019 року, не відноситься до зазначених виплат, оскільки є компенсуванням втрати частини заробітної плати в зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари її тарифів на послуги.
Також, представник відповідача вважає, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми середнього заробітку за час прострочення розрахунку при звільненні після спливу тримісячного строку на звернення до суду за такими вимогами, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Щодо оплати послуг адвоката, відповідач у відзиві просить зменшити розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, з тих підстав, що адвокатом подано типову заяву, яку використано неодноразово по аналогічних справах із ПАТ «Запоріжжяобленерго» тощо. Щодо поважності надання відзиву на позов, представник відповідача посилається на велику кількістю судовий спорів, і необхідний тривалий час на підготовку доказів по справі.
З урахуванням зазначеного, у відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені позивачем по тексту позовної заяви, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» та була звільнена 06.08.2018 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 3233к від 03.08.2018.
В день звільнення відповідачем не було здійснено повний розрахунок з позивачем.
Отже, позивач не отримував усіх належних сум в день звільнення за період з 06.08.2018 року по 04.04.2019.
Відповідно до ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 2371 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
За змістом п.п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
З урахуванням вказаних висновків Конституційного Суду України Верховний Суд України у постанові від 22.01.2014 у справі № 6-159цс13 зазначив, що невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається також із заохочувальних та компенсаційних виплат, що входять до складу додаткової заробітної плати.
Тобто компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати входить до складу заробітної плати та входить до поняття всіх сум, які належать працівникові для отримання від власника на момент звільнення.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.
Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому середній заробіток розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100).
Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абз. 3 п. 3 Порядку № 100 встановлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Пунктом 3 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.
Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.
Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Позивача було звільнено у серпні 2018 року, отже, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із її заробітної плати без виключення сум відрахування на податки та збори за червень та липень 2018 року, поділеної на кількість відпрацьованих днів за цей період.
При таких обставинах заробітна плата ОСОБА_1 для обчислення середньоденної заробітної плати обчислюється за 33 відпрацьовані робочі дні у червні-липні 2018 року складає 18 043,26 грн. (10 636,13 грн. + 7 407,13 грн.).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно наданого позивачем розрахунку, який не оспорюється відповідачем у відзиві, середньоденна заробітна плата позивача складає 546,77 грн. Для обчислення середньої заробітної плати позивача розрахунковими місяцями є червень і липень 2018 року, середньоденна заробітна плата позивача складала 546,77 грн. (18 043,26/33=546,7654 грн., що округлено становить 546,77 грн.).
У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо розрахунку робочих днів, у т.ч. з урахуванням, на думку відповідача, остаточною датою розрахунку 14.03.2019 року. Проте, суд зазначає, що відповідачем невірно здійснено розрахунок, оскільки навіть загальна сума робочих днів підрахована невірно, а доказів, які б підтверджували робочий графік підприємства на 2018-2019 роки до відзиву не надано.
Таким чином, згідно з розрахунком позивача перевіреним судом, за період часу з 06.08.2018 по 04.04.2019 становить 189 робочих днів, сума середнього заробітку ОСОБА_1 за весь період затримки розрахунку складає 103 339,53 грн. (з розрахунку: 189 робочих днів х 546,77 грн.).
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Всупереч зазначеному, представником відповідача не надано доказів: в обґрунтування пропуску встановленого судом строку, для надання відзиву на позов, з підтверджуючими доказами; на підтвердження повного здійснення розрахунку з позивачем у строки, вказані у відзиві на позов (14.03.2019); не надано доказів щодо встановленого графіку роботи підприємства на 20182019 роки.
Тому, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, з`ясувавши обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки матеріалами справи підтверджено порушення трудових прав позивача. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає.
Відповідно до приписів пп. 163.1.1.п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України, компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб.
Згідно ст. 18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати.
Отже, зважаючи на наведене сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні має бути виплачена позивачу після утримання необхідних податків і зборів.
Доводи відповідача щодо порушення строку позовної давності є безпідставними з огляду на наступне.
Згідно абз. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/20І3 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Положеннями ст. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Проте, відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином, за приписами ч.2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
З огляду на вищезазначене, даний спір виник в галузі трудових відносин, відповідачем порушено права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду із позовом є неспроможними.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 1033,40 грн.
Доводи відповідача щодо завищення позивачем витрат на правову допомогу не заслуговують на увагу, оскільки такі витрати до стягнення не заявлялись, а також докази понесення таких витрат позивачем матеріали справи не містять.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 21, 32, 67, 147-149 Кодексу законів про працю України ст. ст. 2, 3, 1012, 13, 81, 82, 141, 263265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката ОСОБА_2 Анни ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дні вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01.11.2019.

Суддя І.П. Соболєва