Дата документу 20.02.2019 Справа № 320/1543/17-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/1543/17 Головуючий у 1 інстанції Колодіна Л.В.
Провадження № 22-ц/807/427/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту застосування закону, який не підлягав застосуванню під час вирішення права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту застосування закону, який не підлягав застосуванню під час вирішення права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є донькою ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Земельна ділянка площею 600,14 кв.м. є сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності земельною ділянкою виданого 22 червня 2000 року та Державного акту виданого 05 червня 2007 року.

10 листопада 2006 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_5 житловий будинок. Так, ОСОБА_5 22 червня 2000 року набув право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. на законних підставах та не може бути позбавлений цього права. 20 листопада 2012 року при вирішенні права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10.11.2006 року, було застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст.377 ЦК України до періоду 2006 року, коли зміст ст. 120 ЗК України не був приведений у відповідність до ст.377 ЦК України, яка була приведена у відповідність до закону лише 27 квітня 2007 року. Тобто дія закону ст. 377 ЦК України набула чинності пізніше 2007 року ніж ОСОБА_4 придбала житловий будинок, що є підставою для визнання недійсним права власності відповідача на земельну ділянку, на якій розташований придбаний нею житловий будинок.

Просила суд розглянути позовну заяву та встановити факт, що було застосовано закон, який не підлягав застосуванню під час вирішення права власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовленою

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку виданого на підставі рішення XXI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12.06.2000 року, ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, належала земельна ділянка площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.71/.

З 10 листопада 2006 року житловий будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу будинку від 10.11.2006 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Бєдновою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 7974 /а.с.72-73/.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 13.10.2011 року, було визнано ОСОБА_3, спадкоємцем права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: на земельну ділянку площею 600,14 кв.м по АДРЕСА_1, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 05 червня 2007 року начальником міського управління земельних ресурсів Г.О. Ковальовим.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 14.11.2011 року було роз'яснено рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 13.10.2011 року.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.06.2013 року, рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 13.10.2011 року та ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду від 14.11.2011 року про роз'яснення рішення - скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування за законом - відмовлено.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року було визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто від 10.11.2006 року.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення залишено без змін.

Згідно інформації державного нотаріусу Мелітопольської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 26.10.2017 року, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, ОСОБА_3 прийняла спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини і є єдиною спадкоємицею. Крім того, від ОСОБА_9 надійшла заява про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.10.2017 року, ОСОБА_4 належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, підстава виникнення: рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 року.

За приписами п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до ст.. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Згідно ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст..ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України).

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ч.1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно до ч.1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив, що підставою виникнення права власності на земельну ділянку у відповідача є рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 року, яке набрало чинності. Крім того, в цьому рішенні прямо вказано, що право власності виникло з моменту укладання договору купівлі-продажу, тобто від 10 листопада 2006 року. Таким чином, враховуючи дату смерті ОСОБА_5 - батька позивачки (ІНФОРМАЦІЯ_1), суд вважає, що у відповідачки виникло право власності до смерті батька позивачки, а тому земельна ділянка не могла входити до складу спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є «обов'язковість рішень суду».

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 вересня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: