Єдиний унікальний номер судової справи 484/3744/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/320/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 лютого 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3, третіх осіб - ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ТОВ «Партнер - Агро» -

Валешинської О.С.,

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_9,

представника третіх осіб ОСОБА_4, ТОВ «Партнер - Агро» -

Титаренка Ю.О.,

представника третьої особи ОСОБА_11 - ОСОБА_12,

представника третьої особи ОСОБА_13 - ОСОБА_14,

представника третьої особи ОСОБА_15 - ОСОБА_16,

представника третьої особи ОСОБА_17 - ОСОБА_18,

представника Миколаївської облдержадміністрації - Михайленко Г.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_11 рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 18 жовтня 2018 року, під головуванням судді Максютенко О.А. в приміщені цього ж суду о 12 год. 55 хв., у цивільній справі

за позовом ОСОБА_3 до Миколаївської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження,

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_4 до Миколаївської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

Первомайська районна державна адміністрація Миколаївської області,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Партнер-Агро»,

ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_792 ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_795, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59, ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63, ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67, ОСОБА_68, ОСОБА_69, ОСОБА_793, ОСОБА_71, ОСОБА_72, ОСОБА_73, ОСОБА_74, ОСОБА_75, ОСОБА_76, ОСОБА_77, ОСОБА_78, ОСОБА_79, ОСОБА_80, ОСОБА_81, ОСОБА_82, ОСОБА_83, ОСОБА_796, ОСОБА_85, ОСОБА_86, ОСОБА_87, ОСОБА_88, ОСОБА_89, ОСОБА_90, ОСОБА_91, ОСОБА_92, ОСОБА_93, ОСОБА_94, ОСОБА_89, ОСОБА_95, ОСОБА_96, ОСОБА_97, ОСОБА_98, ОСОБА_99, ОСОБА_100, ОСОБА_101, ОСОБА_102, ОСОБА_103, ОСОБА_104, ОСОБА_105, ОСОБА_106, ОСОБА_107, ОСОБА_108, ОСОБА_109, ОСОБА_110, ОСОБА_111, ОСОБА_112, ОСОБА_113, ОСОБА_114, ОСОБА_115, ОСОБА_116, ОСОБА_117, ОСОБА_118, ОСОБА_794, ОСОБА_120, ОСОБА_121, ОСОБА_122, ОСОБА_123, ОСОБА_124, ОСОБА_125, ОСОБА_126, ОСОБА_127, ОСОБА_128, ОСОБА_129, ОСОБА_130, ОСОБА_28, ОСОБА_131, ОСОБА_132, ОСОБА_133, ОСОБА_134, ОСОБА_135, ОСОБА_136, ОСОБА_137, ОСОБА_138, ОСОБА_139, ОСОБА_140, ОСОБА_141, ОСОБА_142, ОСОБА_143, ОСОБА_144, ОСОБА_145, ОСОБА_146, ОСОБА_147, ОСОБА_148, ОСОБА_149, ОСОБА_150, ОСОБА_151, ОСОБА_152, ОСОБА_153, ОСОБА_154, ОСОБА_155, ОСОБА_156, ОСОБА_157, ОСОБА_158, ОСОБА_159, ОСОБА_160, ОСОБА_161, ОСОБА_162, ОСОБА_163, ОСОБА_164, ОСОБА_165, ОСОБА_166, ОСОБА_167, ОСОБА_797, ОСОБА_169, ОСОБА_170, ОСОБА_171, ОСОБА_172, ОСОБА_173, ОСОБА_174, ОСОБА_175, ОСОБА_176, ОСОБА_177, ОСОБА_178, ОСОБА_179, ОСОБА_180, ОСОБА_181, ОСОБА_182, ОСОБА_183, ОСОБА_184, ОСОБА_185, ОСОБА_186, ОСОБА_187, ОСОБА_188, ОСОБА_189, ОСОБА_190, ОСОБА_191, ОСОБА_192, ОСОБА_193, ОСОБА_194, ОСОБА_195, ОСОБА_196, ОСОБА_197, ОСОБА_198, ОСОБА_199, ОСОБА_200, ОСОБА_201, ОСОБА_202, ОСОБА_203, ОСОБА_204, ОСОБА_205, ОСОБА_206, ОСОБА_207, ОСОБА_208, ОСОБА_209, ОСОБА_210, ОСОБА_2, ОСОБА_211, ОСОБА_212, ОСОБА_213, ОСОБА_214, ОСОБА_215, ОСОБА_216, ОСОБА_798, ОСОБА_218, ОСОБА_219, ОСОБА_220, ОСОБА_221, ОСОБА_222, ОСОБА_5, ОСОБА_223, ОСОБА_224, ОСОБА_225, ОСОБА_226, ОСОБА_227, ОСОБА_228, ОСОБА_229, ОСОБА_230, ОСОБА_231, ОСОБА_232, ОСОБА_233, ОСОБА_234, ОСОБА_235, ОСОБА_236, ОСОБА_237, ОСОБА_238, ОСОБА_239, ОСОБА_240, ОСОБА_241, ОСОБА_242, ОСОБА_243, ОСОБА_244, ОСОБА_245, ОСОБА_246, ОСОБА_247, ОСОБА_248, ОСОБА_249, ОСОБА_250, ОСОБА_251, ОСОБА_252, ОСОБА_253, ОСОБА_254, ОСОБА_255, ОСОБА_256, ОСОБА_257, ОСОБА_258, ОСОБА_259, ОСОБА_260, ОСОБА_261, ОСОБА_262, ОСОБА_263, ОСОБА_264, ОСОБА_265, ОСОБА_799, ОСОБА_267, ОСОБА_268, ОСОБА_269, ОСОБА_270, ОСОБА_271, ОСОБА_272, ОСОБА_273, ОСОБА_274, ОСОБА_275, ОСОБА_276, ОСОБА_277, ОСОБА_278, ОСОБА_279, ОСОБА_280, ОСОБА_281, ОСОБА_282, ОСОБА_283, ОСОБА_284, ОСОБА_285, ОСОБА_286, ОСОБА_287, ОСОБА_288, ОСОБА_289, ОСОБА_290, ОСОБА_291, ОСОБА_292, ОСОБА_293, ОСОБА_294, ОСОБА_295, ОСОБА_296, ОСОБА_297, ОСОБА_298, ОСОБА_299, ОСОБА_300, ОСОБА_301, ОСОБА_302, ОСОБА_303, ОСОБА_304, ОСОБА_305, ОСОБА_306, ОСОБА_307, ОСОБА_308, ОСОБА_309, ОСОБА_310, ОСОБА_311, ОСОБА_312, ОСОБА_313, ОСОБА_314, ОСОБА_315, ОСОБА_800, ОСОБА_317, ОСОБА_318, ОСОБА_319, ОСОБА_320, ОСОБА_321, ОСОБА_322, ОСОБА_323, ОСОБА_324, ОСОБА_325, ОСОБА_326, ОСОБА_327, ОСОБА_328, ОСОБА_329, ОСОБА_330, ОСОБА_331, ОСОБА_332, ОСОБА_333, ОСОБА_334, ОСОБА_335, ОСОБА_336, ОСОБА_337, ОСОБА_338, ОСОБА_339, ОСОБА_340, ОСОБА_341, ОСОБА_342, ОСОБА_343, ОСОБА_344, ОСОБА_345, ОСОБА_346, ОСОБА_347, ОСОБА_348, ОСОБА_349, ОСОБА_350, ОСОБА_351, ОСОБА_352, ОСОБА_353, ОСОБА_354, ОСОБА_355, ОСОБА_356, ОСОБА_357, ОСОБА_358, ОСОБА_359, ОСОБА_360, ОСОБА_361, ОСОБА_362, ОСОБА_363, ОСОБА_364, ОСОБА_365, ОСОБА_801, ОСОБА_367, ОСОБА_368, ОСОБА_369, ОСОБА_370, ОСОБА_371, ОСОБА_372, ОСОБА_373, ОСОБА_374, ОСОБА_375, ОСОБА_376, ОСОБА_377, ОСОБА_378, ОСОБА_379, ОСОБА_380, ОСОБА_381, ОСОБА_382, ОСОБА_383, ОСОБА_384, ОСОБА_385, ОСОБА_386, ОСОБА_387, ОСОБА_388, ОСОБА_389, ОСОБА_390, ОСОБА_391, ОСОБА_392, ОСОБА_393, ОСОБА_394, ОСОБА_395, ОСОБА_396, ОСОБА_397, ОСОБА_398, ОСОБА_399, ОСОБА_400, ОСОБА_401, ОСОБА_402, ОСОБА_403, ОСОБА_404, ОСОБА_405, ОСОБА_406, ОСОБА_407, ОСОБА_408, ОСОБА_409, ОСОБА_410, ОСОБА_411, ОСОБА_412, ОСОБА_413, ОСОБА_414, ОСОБА_415, ОСОБА_802, ОСОБА_417, ОСОБА_418, ОСОБА_419, ОСОБА_420, ОСОБА_421, ОСОБА_422, ОСОБА_423, ОСОБА_424, ОСОБА_425, ОСОБА_426, ОСОБА_427, ОСОБА_428, ОСОБА_429, ОСОБА_430, ОСОБА_431, ОСОБА_432, ОСОБА_433, ОСОБА_434, ОСОБА_435, ОСОБА_436, ОСОБА_437, ОСОБА_438, ОСОБА_439, ОСОБА_440, ОСОБА_441, ОСОБА_442, ОСОБА_443, ОСОБА_444, ОСОБА_445, ОСОБА_446, ОСОБА_447, ОСОБА_448, ОСОБА_449, ОСОБА_450, ОСОБА_451, ОСОБА_452, ОСОБА_453, ОСОБА_454, ОСОБА_455, ОСОБА_456, ОСОБА_457, ОСОБА_458, ОСОБА_459, ОСОБА_460, ОСОБА_461, ОСОБА_462, ОСОБА_463, ОСОБА_464, ОСОБА_465, ОСОБА_803, ОСОБА_467, ОСОБА_468, ОСОБА_469, ОСОБА_470, ОСОБА_471, ОСОБА_472, ОСОБА_473, ОСОБА_474, ОСОБА_475, ОСОБА_476, ОСОБА_477, ОСОБА_478, ОСОБА_479, ОСОБА_480, ОСОБА_481, ОСОБА_482, ОСОБА_483, ОСОБА_484, ОСОБА_485, ОСОБА_486, ОСОБА_487, ОСОБА_488, ОСОБА_489, ОСОБА_490, ОСОБА_491, ОСОБА_492, ОСОБА_493, ОСОБА_494, ОСОБА_495, ОСОБА_496, ОСОБА_497, ОСОБА_498, ОСОБА_499, ОСОБА_500, ОСОБА_501, ОСОБА_502, ОСОБА_503, ОСОБА_504, ОСОБА_505, ОСОБА_506, ОСОБА_507, ОСОБА_508, ОСОБА_509, ОСОБА_510, ОСОБА_511, ОСОБА_512, ОСОБА_513, ОСОБА_514, ОСОБА_515, ОСОБА_516 ОСОБА_517, ОСОБА_518, ОСОБА_519, ОСОБА_7, ОСОБА_520, ОСОБА_521, ОСОБА_522, ОСОБА_523, ОСОБА_524, ОСОБА_525, ОСОБА_526, ОСОБА_527, ОСОБА_528, ОСОБА_529, ОСОБА_530, ОСОБА_531, ОСОБА_532, ОСОБА_533, ОСОБА_534, ОСОБА_535, ОСОБА_536, ОСОБА_537, ОСОБА_538, ОСОБА_539, ОСОБА_540, ОСОБА_541, ОСОБА_542, ОСОБА_543, ОСОБА_544, ОСОБА_545, ОСОБА_546, ОСОБА_547, ОСОБА_548, ОСОБА_549, ОСОБА_550, ОСОБА_551, ОСОБА_552, ОСОБА_553, ОСОБА_554, ОСОБА_555, ОСОБА_556, ОСОБА_557, ОСОБА_558, ОСОБА_559, ОСОБА_560, ОСОБА_561, ОСОБА_562, ОСОБА_563, ОСОБА_564, ОСОБА_565, ОСОБА_565 ОСОБА_566, ОСОБА_567, ОСОБА_568, ОСОБА_569, ОСОБА_570, ОСОБА_571, ОСОБА_572, ОСОБА_573, ОСОБА_574, ОСОБА_575, ОСОБА_576, ОСОБА_577, ОСОБА_578, ОСОБА_579, ОСОБА_580, ОСОБА_581, ОСОБА_582, ОСОБА_583, ОСОБА_584, ОСОБА_585, ОСОБА_586, ОСОБА_587, ОСОБА_588, ОСОБА_589, ОСОБА_590, ОСОБА_591, ОСОБА_592, ОСОБА_593, ОСОБА_594, ОСОБА_595, ОСОБА_596, ОСОБА_597, ОСОБА_598, ОСОБА_599, ОСОБА_600, ОСОБА_601, ОСОБА_602, ОСОБА_603, ОСОБА_604, ОСОБА_605, ОСОБА_606, ОСОБА_607, ОСОБА_608, ОСОБА_609, ОСОБА_610, ОСОБА_611, ОСОБА_612, ОСОБА_613, ОСОБА_614, ОСОБА_615, ОСОБА_615 ОСОБА_616, ОСОБА_617, ОСОБА_618, ОСОБА_619, ОСОБА_620, ОСОБА_621, ОСОБА_622, ОСОБА_623, ОСОБА_624, ОСОБА_625, ОСОБА_626, ОСОБА_627, ОСОБА_628, ОСОБА_629, ОСОБА_630, ОСОБА_631, ОСОБА_632, ОСОБА_633, ОСОБА_634, ОСОБА_635, ОСОБА_636, ОСОБА_637, ОСОБА_638, ОСОБА_639, ОСОБА_640, ОСОБА_641, ОСОБА_642, ОСОБА_643, ОСОБА_644, ОСОБА_645, ОСОБА_646, ОСОБА_647, ОСОБА_648, ОСОБА_649, ОСОБА_650, ОСОБА_651, ОСОБА_652, ОСОБА_653, ОСОБА_654, ОСОБА_655, ОСОБА_656, ОСОБА_657, ОСОБА_658, ОСОБА_659, ОСОБА_660, ОСОБА_661, ОСОБА_662, ОСОБА_663, ОСОБА_664, ОСОБА_665, ОСОБА_804, ОСОБА_667, ОСОБА_668, ОСОБА_669, ОСОБА_670, ОСОБА_671, ОСОБА_672, ОСОБА_673, ОСОБА_674, ОСОБА_675, ОСОБА_676, ОСОБА_677, ОСОБА_678, ОСОБА_679, ОСОБА_680, ОСОБА_681, ОСОБА_26, ОСОБА_682, ОСОБА_683, ОСОБА_684, ОСОБА_685, ОСОБА_686, ОСОБА_687, ОСОБА_688, ОСОБА_689, ОСОБА_690, ОСОБА_691, ОСОБА_692, ОСОБА_693, ОСОБА_694, ОСОБА_695, ОСОБА_696, ОСОБА_697, ОСОБА_698, ОСОБА_699, ОСОБА_700, ОСОБА_701, ОСОБА_702, ОСОБА_703, ОСОБА_704, ОСОБА_705, ОСОБА_706, ОСОБА_707, ОСОБА_708, ОСОБА_709, ОСОБА_710, ОСОБА_711, ОСОБА_712, ОСОБА_713, ОСОБА_714, ОСОБА_805, ОСОБА_716, ОСОБА_717, ОСОБА_718, ОСОБА_719, ОСОБА_720, ОСОБА_721, ОСОБА_722, ОСОБА_723, ОСОБА_724, ОСОБА_725, ОСОБА_726, ОСОБА_727, ОСОБА_728, ОСОБА_729, ОСОБА_730, ОСОБА_731, ОСОБА_732, ОСОБА_733, ОСОБА_734, ОСОБА_735, ОСОБА_736, ОСОБА_737, ОСОБА_738, ОСОБА_739, ОСОБА_6, ОСОБА_740, ОСОБА_741, ОСОБА_742, ОСОБА_743, ОСОБА_744, ОСОБА_745, ОСОБА_746, ОСОБА_747, ОСОБА_748, ОСОБА_749, ОСОБА_750, ОСОБА_751, ОСОБА_752, ОСОБА_753, ОСОБА_754, ОСОБА_755, ОСОБА_756, ОСОБА_757, ОСОБА_758, ОСОБА_759, ОСОБА_760, ОСОБА_761, ОСОБА_762, ОСОБА_763, ОСОБА_806, ОСОБА_765, ОСОБА_766, ОСОБА_767, ОСОБА_768, ОСОБА_769, ОСОБА_770, ОСОБА_771, ОСОБА_772, ОСОБА_773, ОСОБА_774, ОСОБА_775, ОСОБА_776, ОСОБА_777, ОСОБА_778, ОСОБА_779, ОСОБА_780, ОСОБА_781, ОСОБА_782, ОСОБА_783, в інтересах якої діє як опікун ОСОБА_784, ОСОБА_785, ОСОБА_786, ОСОБА_787, ОСОБА_788, ОСОБА_789, ОСОБА_790,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_791, ОСОБА_17,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Миколаївської обласної державної адміністрації про скасування розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації за №130-р від 14 квітня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2 від 24 грудня 2012 року належить на праві власності земельна ділянка площею 1.9650 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Право на отримання даної земельної ділянки у позивача виникло на підставі розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12 жовтня 2012 року за №471-р «Про надання дозволу громадянам України на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради» та розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20 листопада 2012 року за №523-р «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 чоловік) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області».

14 квітня 2016 року Миколаївська обласна державна адміністрація прийняла розпорядження за №130-р, яким скасувала вищезазначені розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12 жовтня 2012 року та 20 листопада 2012 року.

На думку позивача, вказане розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації є незаконним та таким, що позбавляє її права власності на земельну ділянку.

Так відповідно до рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) та сталої судової практики Верховного Суду України, ненормативні правові акти є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.

За вказаних обставин, позивач вважала, що Миколаївська обласна державна адміністрація вийшла за межі своїх повноважень, оскільки, у разі якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований лише у судовому порядку.

Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_3 просила суд скасувати розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації за №130-р від 14 квітня 2016 року «Про скасування деяких розпоряджень голови Первомайської райдержадміністрації».

Ухвалою судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 та призначено справу до судового розгляду (том 1 а.с.41).

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до міськрайонного суду із позовом до Миколаївської обласної державної адміністрації, в якому також зазначала, що оскаржуване розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації порушує її право власності на земельну ділянку, оскільки на підставі скасованих відповідачем розпоряджень нею отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_3 від 26 грудня 2012 року на земельну ділянку площею 1.9199 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Обґрунтування позовних вимог аналогічні зазначеним у первісному позові ОСОБА_3 (том 1 а.с.101-103).

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 лютого 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору залучено ОСОБА_4, відкрито провадження у справі за її позовною заявою та справи об'єднано в одне провадження для спільного розгляду (том 1 а.с.150-155).

Ухвалами Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 лютого 2017 року, 10 квітня 2017 року, 23 травня 2017 року, 03 липня 2017 року, 05 вересня 2017 року, 05 травня 2018 року вирішено питання щодо кола третіх осіб у даній справі (том 1 а.с.150-155, том 12 а.с.162-166,230-234, том 20 а.с.91-94, том 24 а.с.46-49, том 42 а.с.141-145).

Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_791, ОСОБА_17 надали до суду заяви в яких заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У своїх поясненнях посилались на те, що вони не звертались до Первомайської районної державної адміністрації із заявами про надання їм земельних ділянок та такого волевиявлення не мали (том 1 а.с.47-50,69-72, том 12 а.с.191, том 20 а.с.32-34).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено.

Скасовано розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 14 квітня 2016 року №130-р «Про скасування деяких розпоряджень голови Первомайської районної державної адміністрації».

В апеляційній скарзі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_11, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки міськрайоний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після отримання позивачем ОСОБА_3, третьою особою ОСОБА_4, а також іншими особами правовстановлюючих документів на земельні ділянки, розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12 жовтня 2012 року за №471-р «Про надання дозволу громадянам України на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради» та розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20 листопада 2012 року за №523-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 чоловік) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області» вичерпали свою дію, оскільки були реалізовані. З цього моменту відбулась новація правовідносин: адміністративні правовідносини припинились, а замість них виникли цивільні правовідносини та за вказаних обставин скасувати такі розпорядження у адміністративний спосіб, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня вже неможливо.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 19 Конституції України визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

З матеріалів справи убачається, що 12 жовтня 2012 року головою Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області видано розпорядження за №470-р «Про зарахування земельної ділянки в межах території Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності» (том 12 а.с.36).

У той же день, 12 жовтня 2012 року, головою Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області видано також розпорядження за №471-р «Про надання дозволу громадянам України на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради», у тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (том 1 а.с.108-127).

Розпорядженням голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20 листопада 2012 року за №523-р «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 чоловік) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області» було затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 осіб) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, а також передано безоплатно у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства із сільськогосподарських земель запасу державної власності 775 особам, у тому числі ОСОБА_3, ОСОБА_4 (том 1 а.с.128-146).

На підставі цього розпорядження позивач ОСОБА_3 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2 від 24 грудня 2012 року відповідно до якого, останній на праві власності належить земельна ділянка площею 1.9650 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (том 1 а.с.9).

В свою чергу ОСОБА_4 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_3 від 26 грудня 2012 року, відповідно до якого останній на праві власності належить земельна ділянка площею 1.9199 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (том 1 а.с.147).

З пояснень представників позивача ОСОБА_3 і третьої особи ОСОБА_4 та матеріалів справи слідує, що протягом 24-26 грудня 2012 року, інші особи, які зазначені в розпорядженні, також отримали державні акти на право власності на земельні ділянки на підставі розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20 листопада 2012 року за №523-р.

13 квітня 2016 Президентом України видано Указ за №142/2016 «Про скасування рішення голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області», яким скасовано розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області №470-р від 12 жовтня 2012 року «Про зарахування земельної ділянки в межах території Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності», як таке, що суперечить Конституції України та законам України.

13 квітня 2016 року Президентом України видано Розпорядження №98/2016-рп «Про деякі розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області», яким доручено голові Миколаївської обласної державної адміністрації: 1) вжити невідкладних заходів щодо забезпечення дотримання земельних прав громадян - жителів Первомайського району Миколаївської області та недопущення порушення таких прав рішеннями голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області, в тому числі щодо скасування розпоряджень голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області, що суперечать Конституції України та законам України, іншим актам законодавства України; 2) доповісти про вжитті заходи особисто у двотижневий строк (том 12 а.с.34).

Розпорядженням Миколаївської обласної державної адміністрації за №130-р від 14 квітня 2016 року «Про скасування деяких розпоряджень голови Первомайської райдержадміністрації» були скасовані як такі, що видані з порушенням вимог чинного земельного законодавства, розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12 жовтня 2012 року №471-р «Про надання дозволу громадянам України на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради» та розпорядження від 20 листопада 2012 року №523-р «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 чоловік) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області» (том 1 а.с.107).

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 червня 2016 року у справі №814/948/16 за позовом ОСОБА_4 до Миколаївської обласної державної адміністрації скасовано розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 14 квітня 2016 року №130-р «Про скасування деяких розпоряджень голови Первомайської райдержадміністрації» (том 1 а.с.11-25).

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2016 року у справі №814/948/16 провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС. Колегія суддів у цій справі дійшла висновку, що даний спір не носить характеру публічно-правового та не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, а повинен розглядатись, з урахуванням суб'єктного складу сторін, за правилами цивільного судочинства (том 1 а.с.26-34).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 листопада 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2016 року (том 24 а.с.89-101).

Звертаючись до суду із позовними вимогами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в обґрунтування своїх вимог зазначали про те, що Миколаївська обласна державна адміністрація вийшла за межі своїх повноважень, передбачених Законом України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки фактично вирішила питання щодо землі приватної власності, замість землі державної власності.

Преамбулою Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року за №586-ХІV (далі - Закон України) встановлено, що відповідно до Конституції України цей Закон України визначає організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій.

Відповідно до положень ст.1 Закону України виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Статтею 3 Закону України закріплені принципи діяльності місцевих державних адміністрацій, відповідно до яких вони діють на засадах: відповідальності перед людиною і державою за свою діяльність; верховенства права; законності; пріоритетності прав людини; гласності; поєднання державних і місцевих інтересів.

Частиною першою, другою ст.6 Закону України передбачено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Згідно з частиною четвертою ст.41 Закону України, акти місцевих державних адміністрацій ненормативного характеру, прийняті в межах їх повноважень, набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо самими актами не встановлено пізніший термін введення їх у дію. Ці акти доводяться до їх виконавців, а при потребі - оприлюднюються.

Статтею 43 Закону України встановлено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного ОСОБА_653 України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Вищенаведене узгоджується з положеннями частини восьмої ст.118 Конституції України про те, що рішення голів місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції та законам України, іншим актам законодавства України, можуть бути відповідно до закону скасовані Президентом України, або головою місцевої державної адміністрації вищого рівня.

Разом з тим, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 20 жовтня 2011 року по справі «Рисовський проти України» зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з'ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб'єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з'ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 24 червня 2003 року по справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» зазначено, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення ст.1 Першого протоколу Конвенції».

В рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, частини чотирнадцятої ст.46, частин першої, десятої ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

При цьому посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на неможливість застосування до спірних правовідносин рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009, оскільки воно стосується повноважень органів місцевого самоврядування на скасування власних рішень, і не стосується повноважень органів державної влади вищого рівня скасовувати рішення органів державної влади нижчого рівня, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 вирішено питання про офіційне тлумачення ст.19 Конституції України, а тому викладені в ньому висновки відповідно до положень ст.1512 Конституції України є обов'язковими, у тому числі, і для вирішення даної справи.

Крім того, згідно ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частина 2 ст.158 ЗК України передбачає, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Так, розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 12 жовтня 2012 року за №471-р «Про надання дозволу громадянам України на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради» та розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20 листопада 2012 року №523-р «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 чоловік) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області» є актами індивідуально-правового (ненормативного) характеру, на підставі яких фізичні особи, у тому числі і ОСОБА_3, ОСОБА_4, отримали державні акти про право власності на земельні ділянки, тобто виникли суб'єктивні права та обов'язки, які вони реалізували. Вказані розпорядження були прийняті районною державною адміністрацією на виконання владних управлінських функцій як суб'єктом владних повноважень в межах адміністративної процедури та є адміністративним актом.

Таким чином Миколаївська обласна державна адміністрація не мала права самостійно скасовувати вищезазначені розпорядження голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області, оскільки з урахуванням практики Європейського суду з прав людини це призвело до непропорційного втручання у права фізичних осіб, у тому числі і ОСОБА_3, ОСОБА_4, на мирне володіння нерухомим майном.

Тобто вищезазначені розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області, у разі доведеності незаконності їх прийняття, можуть бути скасовані лише за рішенням суду, що вірно констатував міськрайонний суд.

Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб'єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, зазначивши при цьому, що рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

При цьому, у такому випадку, вимога про визнання розпорядження незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст.16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності, постійного користування та права оренди землі), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати є безпідставними, оскільки остання не навела доказів на підтвердження порушення судом вимог ст.245 ЦПК України.

ОСОБА_279 доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

При цьому, викладені в апеляційній скарзі доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, по суті не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки висновки міськрайонного суду відповідають фактичним обставинам справи, матеріалам справи і вимогам закону, в зв'язку з чим оскаржуване рішення не може бути скасовано чи змінено по суті лише з формальних міркувань.

До того ж, на думку колегії суддів, права особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуваним рішенням суду взагалі не порушені, оскільки розпорядженнями голови Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області за №564-р та №565-р від 19 грудня 2012 року, були внесені зміни до підпункту 1.463 пункту 1 розпорядження від 12 жовтня 2012 року за №471-р «Про надання дозволу громадянам України на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради» та до підпункту 2.461 пункту 2 розпорядження від 20 листопада 2012 року за №523-р «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 чоловік) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області», та фактично ОСОБА_11 було виключено зі списку осіб, яким надано право на отримання земельної ділянки у власність (том 20 а.с.78-83,84-85).

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається ОСОБА_11 у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 26 лютого 2019 року