ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1065/19 Головуючий суддя І інстанції Горбунова Я. М.
Провадження № 22-ц/818/4007/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з житлових правовідносин про стягнення плати за користування житлом
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Пилипчук Н.П., Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Горбунової Я.М., по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 31.08.2011 по 31.12.2018 грошові кошти в розмірі 15 993 грн, 68 коп., 3% річних у сумі 3 521 грн 68 коп. та інфляційні витрати у сумі 26 148 грн 25 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що ТОВ «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» у період з 30.06.2010 по теперішній час надає житлово-комунальні та інші послуги в будинку АДРЕСА_1 , відповідно до Акту приймання - передачі для обслуговування та експлуатації житлового будинку № 94 Б від 30 липня 2010 року.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 .

Позивач надає житлово-комунальні послуги відповідачу на підставі індивідуального договору про надання житлово-комунальних послуг по обслуговуванню жилого будинку та прибудинкової території від 05.01.2011 № 128/1, який чинним відповідно до п. 3-1 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та калькуляцій економічно обґрунтованих витрат, які включаються до тарифу на послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що розраховано відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Щомісячно представниками позивача направляються рахунки у поштову скриньку відповідача про сплату за фактично надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які і є Актом виконаних робіт. Відповідач не звертався із заявами, скаргами, претензіями щодо якості наданих послуг до позивача у відповідності до положень ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

На адресу відповідача 08.01.2019 з боку позивача було направлено досудове повідомлення, у якому зазначалося на необхідності добровільної сплати за житлово-комунальні послуги.

В супереч вимог діючого законодавства відповідач не сплачує кошти в повному обсязі за спожиті житлово-комунальні послуги, в результаті чого за період з 31.08.2011 по 31.12.2018 утворилась заборгованість у розмірі 15 993 грн 68 коп., з яких заборгованість за послугу з утримання та експлуатації будинку та прибудинкової території 6 667 грн 72 коп., заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення складає 9 325 грн 96 коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 31.08.2011 по 31.12.2018 у розмірі 15 993 грн 68 коп. (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто три гривні шістдесят вісім копійок), 3% річних у розмірі 3 521 грн 68 коп. (три тисячі п`ятсот двадцять одна гривня шістдесят вісім копійок) та інфляційні витрати у розмірі 26 148 грн 25 коп. (двадцять шість тисяч сто сорок вісім гривень двадцять п`ять копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн 00 коп. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього на користь позивача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 31.12.2015 по 31.12.2018 на загальну суму 20315,27 грн. Перерозподілити судові витрати.

В обґрунтування скарги зазначено, що при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права.

Вказано, що з часу укладання учасниками справи договору про надання житлово-комунальних послуг зміни в частині виду відповідальності, застосування додаткової відповідальності згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в договір не вносились, а тому вимога про стягнення інфляційних витрат та 3% річних порушують умови такого договору.

Послався на те, що безпідставним є висновок районного суду про те, що ним не виконувався обов`язок щодо оплати вартості житлово-комунальних послуг, оскільки з розрахунку позивача вбачається, що він сплатив 8274,96 грн.

Зауважив, що він перебуває у скрутному матеріальному стані та на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, а тому покладення на нього додаткової відповідальності у вигляді 3% річних та інфляційних витрат у розмірі у 29669,93 грн ще більше ускладнює його матеріальний стан, та не може сприяти своєчасному погашенню боргу.

Вказав, що сума основного боргу 15993,68 грн фактично в 2 рази менш, ніж додаткова відповідальність у вигляді 3% річних та інфляційних витрат в сумі 29669,93 грн, що суперечить п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Із посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.10.2018 у справі № 317/3698/15-ц просив застосувати до позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності.

Надав суду власний розрахунок суми боргу за період з 31.12.2015 по 31.12.2018, за яким: основна сума боргу 13543,51 грн, інфляційні витрати у розмірі 12109,86 грн, 3% річних - 1218,92 грн, але згідно з п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не більше 50 % від основного боргу, тобто, 6771,76 грн.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст позову та його ціну, без повідомленням учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер 191/27 від 23.11.2010, виданого Московською районною в місті Харкові ради є власником квартири АДРЕСА_1 .

ТОВ «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» у період з 30.06.2010 року по теперішній час надає житлово-комунальні та інші послуги в будинку АДРЕСА_1 , відповідно до Акту приймання - передачі для обслуговування та експлуатації житлового будинку № 94Б від 30 липня 2010 року.

Позивач надає житлово-комунальні послуги відповідачу на підставі індивідуального договору про надання житлово-комунальних послуг по обслуговуванню жилого будинку та прибудинкової території від 05.01.2011 № 128/1, він зберігає чинність відповідно до п. 3 з приміткою 1 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та калькуляцій економічно обґрунтованих витрат, які включаються до тарифу на послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що розраховано відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Щомісячно представниками позивача направляються рахунки шляхом розповсюдження їх у поштову скриньку відповідача про сплату за фактично надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які і є Актом виконаних робіт.

Відповідач не звертався із заявами, скаргами, претензіями щодо якості наданих послуг до позивача у відповідності до положень ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Надання комунальних послуг відповідачу, а саме надання послуг водопостачання та водовідведення з боку позивача здійснюється відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» як колективний споживач, тобто юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги. Між позивачем та Комунальним підприємством каналізаційного господарства «Харківкомуночиствод» (з 23.12.2011 - КП «Харківводоканал») укладено договір № V-1641/03-H-1 від 20.01.2010 про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Даний договір зберігає чинність до моменту укладення співвласниками (споживачами) індивідуальних договорів про надання послуг з водопостачання та водовідведення з Виконавцем послуг відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тобто до моменту переходу співвласників багатоквартирного будинку на прямі розрахунки із Виконавцем послуг. Розрахунок перед КП «Харківводоканал» як Виконавцем послуг з водопостачання та водовідведення з боку позивача здійснюється за кожний календарний місяць, то зважаючи на несвоєчасність сплати співвласниками за надані послуги, позивач не має можливості своєчасно розраховуватись з виконавцем послуги, що тягне сплату штрафних санкцій у вигляді нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення та індексу інфляції, а також трьох відсотків річних відповідно до п.п. 5.2, 5.3 вищевказаного договору.

Позивач 08.01.2019 направив відповідачу досудове повідомлення, у якому зазначалося на необхідності добровільної сплати за житлово-комунальні послуги (а. с. 24)

Проте відповідач не сплачує кошти в повному обсязі за спожиті житлово-комунальні послуги, в результаті чого за період з 31.08.2011 по 31.12.2018 згідно наданої позивачем довідки утворилась заборгованість у розмірі 15 993 грн 68 коп., з яких заборгованість за послугу з утримання та експлуатації будинку та прибудинкової території заборгованість складає 6 667 грн 72 коп., заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення складає 9 325 грн 96 коп., на підтвердження що підтверджується довідкою (а. с. 25-31).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 31.08.2011 по 31.12.2018, оскільки ним не виконувались обов`язки зі сплати вартості таких послуг вчасно.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, щодо періоду, за який заборгованість має стягуватися.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, відповідачем не оспорюється факт надання позивачем послуг згідно укладеного між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг, а також наявність у нього заборгованості за спожиті послуги, належних, допустимих і достатніх доказів на спростування цих обставин відповідач до суду не надав.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог статті 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно із положеннями статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII) житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пп. 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами

За правилом ч. 1 ст. 12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пп. 1, 10 п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VIII співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Згідно п. 30 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком» від 5 вересня 2018 р. № 712, співвласник не звільняється від обов`язку оплати послуги з управління у разі тимчасової відсутності його та/або членів сім`ї.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно із розрахунком позивача, який не оспорюється відповідачем, заборгованість останнього за спожиті послуги за період з 31.08.2011 по 31.12.2018 складає 15993,68 грн.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить застосувати до частини позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності та стягнути з нього заборгованість за період з 31.12.2015 по 31.12.2018, вказавши, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції.

Згідно ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами, зокрема: подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У статті 83 ЦПК України визначено, що:

1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

5. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Виходячи з наведених норм цивільного процесуального права заяву про сплив позовної давності відповідачем має бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін, ст. 12 ЦПК України.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не мав рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц, та постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач до ухвалення остаточного рішення по суті справи не отримав копію позову та ухвали суду першої інстанції від 21.02.2019 про відкриття провадження у справі та її розгляд в порядку спрощеного провадження, про що свідчить конверт з цією поштовою кореспонденцією, який 15 квітня 2019 року повернувся без вручення адресату (а. с. 50-51).

Не зважаючи на це, суд першої інстанції без з`ясування причин не вручення вказаних документів відповідачу 19 квітня 2019 року ухвалив рішення по суті позову.

Внаслідок цього відповідач дійсно не мав процесуальної можливості заявити про застосування наслідків спливу позовної давності до ухвалення оскаржуваного рішення, тому колегія суддів відповідно до наведених правових висновків касаційного суду та принципів верховенства права та пропорційності у цивільному судочинстві, ст.ст. 10, 11 ЦПК України, вважає за можливе розглянути таку заяву відповідача.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з вимог ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач звернувся до суду 25.01.2019 та просив стягнути заборгованість за період з 31.08.2011 по 31.12.2018.

За правилами частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником основного боргу.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 періодично вносив платежі в рахунок оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг, зокрема, 24.03.2016 ним було сплачено 132,44 грн за квартплату, 107,10 грн за водопостачання, 57,12 грн за водовідведення (а. с. 28).

Зазначене свідчить, що відповідно до наведених норм 264 ЦК України відбулося переривання перебігу строку позовної давності щодо частини суми боргу за попередні три роки, які нараховувалися щомісячно.

Наданий позивачем розрахунок відповідачем не оспорено, як і факт наявності заборгованості.

Таким чином, лише заявлені вимоги про стягнення заборгованості з 31.08.2011 по березень 2013 сплатити борг пред`явлені поза межами трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові в цій частині відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Згідно розрахунку заборгованості станом на березень 2013 за ОСОБА_1 обліковувалась заборгованість на загальну суму 2653,09 грн (а. с. 26).

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості за період з квітня 2013 по 31.12.2018 у розмірі 13340,59 грн, яка складається з заборгованості за квартплату - 5611,44 грн, за водопостачання - 5074,42 грн, за водовідведення - 2654,73 грн.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скарги про те, що вимога про стягнення індексу інфляції та 3% річних порушує умови договору, оскільки він не передбачає такого виду відповідальності. Відповідно до п. 3.1.3 Договору від 05.01.2011 виконавець має право у випадках несвоєчасного або неповного внесення платежів, передбачених Договором, стягувати з споживача в порядку, встановленому законом, суму заборгованості, а також пеню у розмірі, передбаченому в Договорі (а. с. 13 на звороті).

Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Передбачена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875- IV, який діяв на день укладення цього закону (п. 10 ч. 2 ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII) норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13).

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі № 758/1303/15-ц.

Так, у п.п. 26-28 касаційний суд зазначив наступний правовий висновок.

26. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

27. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

28. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на вищевказане колегія суддів відхиляє наведені у доводах скарги заперечення про застосування ст. 625 ЦК України.

Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що відповідно до вказаної норми Закону України «Про захист прав споживачів» немає підстав для застосування ст. 625 ЦК України.

Так, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

У даному випадку відповідач вважає несправедливим не норму ст. 625 ЦК України, а значний розмір стягнення, який розраховується відповідно до норми цієї статті закону та залежить від тривалості невиконання боржником своїх зобов`язань за договором, а не від процентної ставки, що не можна вважати несправедливими умовами договору.

Індекс інфляції за період з травня по грудень 2013 року склав 100,4%, у 2014 році - 124,9%, у 2015 році - 143,3%, у 2016 році - 112,4%, у 2017 році - 113,7%, у 2018 році - 109,8%.

Інфляційній втрати = (Сума боргу х індекс інфляції) - сума боргу.

Таким чином, інфляційні втрати у даному випадку становили за період з травня по грудень 2013 року - 53,36 грн, у 2014 році - 3321,80 грн, у 2015 році - 5776,48 грн, у 2016 році - 1654,23 грн, у 2017 році - 1827,66 грн, у 2018 році - 1307,38 грн, а загалом - 13940,91 грн.

Три відсотки річних суд апеляційної інстанції розраховує наступним чином: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення / 365, що у даному випадку дорівнює 13340,59 х 3% х 2070/365 = 2269,73 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 за період з 30.04.2013 по 31.12.2018 з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних становить: 13340,59 + 13940,91 + 2269,73 = 29551,23 грн.

З огляду на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального права та невірно застосовано норми процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, доводи скарги спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, змінює рішення суду та задовольняє позовні вимоги частково.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з урахуванням правила ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, колегія суддів перерозподіляє стягнення судового збору та стягує з відповідача 1243,27 грн.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року - змінити.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» () заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 30.04.2013 по 31.12.2018 у розмірі 13340 (тринадцять тисяч триста сорок) гривень 59 копійок, 3% річних у розмірі 2269 (дві тисячі двісті шістдесят дев`ять) гривень 73 копійки та інфляційні витрати у розмірі 13940 (тринадцять тисяч дев`ятсот сорок) гривень 91 копійка, а всього - 29551 (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 23 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Служба житлово-комунального господарства» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1243 (одна тисяча двісті сорок три) гривні 27 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 11 листопада 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Н.П. Пилипчук.

О.М. Хорошевський.