ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6674/19

Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1282/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Євстафіїва О.К., Харечко Л.К.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Державна казначейська служба України, Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 09 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 09 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про стягнення грошових коштів (суддя Коверзнев В.О.), ухвалене о 15 год. 32 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 09 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України суму 10519,3 грн, яка складається з 3% річних на загальну суму 511,06 грн, а саме: за прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду від 12.05.2014 року (справа №733/451/14-а) в сумі 296,97 грн, постанови Ічнянського районного суду від 28.01.2014 року (справа №733/72/14-а) в сумі 57,96 грн, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2014 року (справа №733/2564/13-а) в сумі 156,13 грн та інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди на загальну суму 10008,24 грн, а саме: постанови Ічнянського районного суду від 12.05.2014 року (справа №733/451/14-а) в сумі 5505,35 грн, постанови Ічнянського районного суду від 28.01.2014 року (справа №733/72/14-а) в сумі 1250,67 грн, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2014 року (справа №733/2564/13-а) в сумі 3252,22 грн. Позов мотивовано тим, що постановою Ічнянського районного суду від 12.05.2014 року визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської райдержадміністрації щодо не нарахування та невиплати позивачу щомісячної допомоги на дитину згідно Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА виплатити позивачу заборгованість по виплаті щомісячної допомоги на дитину сина ОСОБА_2 відповідно до п.6 ст.30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі 3914,50 грн. ОСОБА_1 вказувала, що вказане судове рішення виконано 26.04.2019 року, строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 924 дня. Державна казначейська служба України за прострочення виконання постанови суду нарахувала компенсацію у розмірі 296 грн 97 коп. Також постановою Ічнянського районного суду від 28.01.2014 року визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської райдержадміністрації щодо визнання дій неправомірними та зобов`язання провести відшкодування вартості проїзду та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування; зобов`язано відповідача виплатити на користь позивача вартість квитків в сумі 208 грн та вартість путівки в сумі 556 грн, а всього 764 грн. Вказане судове рішення виконано 26.04.2019 року, строк несвоєчасного виконання рішення 924 дня. Листом Державна казначейська служба України повідомила позивача, що за прострочення виконання постанови нарахована компенсація у розмірі 57 грн 96 коп. Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2014 року визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА щодо невідшкодування позивачу батьківської доплати вартості санаторно-курортної путівки в розмірі 2058 грн, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА здійснити нарахування та відшкодування позивачу батьківської доплати вартості санаторно-курортної путівки в сумі 2058 грн. Судове рішення було виконано 26.04.2019 року, строк несвоєчасного виконання рішення 924 дня. Компенсація за прострочення виконання рішення нарахована у розмірі 156 грн 13 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 09 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що за вказаними судовими рішеннями боржником є Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської райдержадміністрації (далі УПСЗН Ічнянської райдержадміністрації), відповідачі в різний час лише виконували функцію органів, що уповноважені законом здійснювати примусове виконання судових рішень. За таких обставин вимога позивача про стягнення 3% річних та інфляційних з підстав, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, пред`явлена до неналежних відповідачів. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що Державна казначейська служба не порушила вимоги Закону, оскільки компенсація за порушення строку перерахування коштів фактично не виплачена через потребу дотримання черговості виконання інших судових рішень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду і постановити нове про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з чинним законодавством саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, отже навіть за відсутності бездіяльності Державної казначейської служби України щодо виконання рішень суду, ухвалених на користь позивача, наявні підстави для стягнення 3 відсотків річних та інфляційних саме з Держави як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів. За доводами позивача, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є спеціальним правовим актом та не визначає строків перерахування коштів, однак чітко визначає, що виконанню підлягають лише рішення судів про стягнення грошових коштів з державних органів.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. За доводами відповідача, враховуючи правову природу коштів, які виплачуються на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», і які є гарантованою державною виплатою, а не сплатою суми боргу, а також наявність визначеного Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» механізму виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу, який включає, зокрема і нарахування компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду, в разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, щодо спірних правовідносин не може бути застосована ст.625 ЦК України. Крім того, Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки боржником є УПСЗН Ічнянської райдержадміністрації, а відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області в певний час лише виконував функцію органу, уповноваженого законом здійснювати примусове виконання судових рішень.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області у справі №733/72/14-а від 28 січня 2014 року задоволено позов ОСОБА_1 ; визнано дії УПСЗН Ічнянської райдержадміністрації щодо визнання дій неправомірними та зобов`язання провести відшкодування вартості проїзду та компенсації вартості санаторно-курортного лікування неправомірними; зобов`язано УПСЗН Ічнянської райдержадміністрації виплатити на користь ОСОБА_1 вартість квитків в сумі 208 грн та вартість путівки в розмірі 556 грн, а всього 764 грн (а.с.20).

На виконання вказаного рішення 04 березня 2014 року судом було видано виконавчий лист (а.с.21), а постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області від 18 березня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа (а.с.22).

Згідно листа від 29 червня 2016 року виконавчий лист направлено для виконання Державній Казначейській службі України у відповідності до п.7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (а.с.23).

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2014 року у справі №733/451/14-А визнано дії УПСЗН Ічнянської райдержадміністрації щодо не нарахування та невиплати щомісячної допомоги на дитину згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними; зобов`язано УПСЗН Ічнянської райдержадміністрації виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті щомісячної допомоги на дитину сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до п.6 ст.30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3914 грн 50 коп., в тому числі за період за липень місяць 2013 року 501,50 грн; за серпень місяць 2013 року 557 грн; за вересень місяць 2013 року 557 грн; за жовтень місяць 2013 року 557 грн; за листопад місяць 2013 року 557 грн; за грудень місяць 2013 року 592 грн 50 коп.; за січень місяць 2013 року 592 грн 50 коп.; вирішено питання про судові витрати (а.с.13-14).

На виконання вказаного рішення 12 червня 2014 року судом видано виконавчий лист (а.с.18), а постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області від 26 червня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа (а.с.17).

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2016 року задоволено подання Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби; змінено спосіб і порядок виконання рішення за виконавчим листом №733/451/14-А; стягнуто з УПСЗН Ічнянської райдержадміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті щомісячної допомоги на дитину сина ОСОБА_2 відповідно до п.6 ст.30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3914 грн 50 коп., в тому числі за період за липень місяць 2013 року 501,50 грн; за серпень місяць 2013 року 557 грн; за вересень місяць 2013 року 557 грн; за жовтень місяць 2013 року 557 грн; за листопад місяць 2013 року 557 грн; за грудень місяць 2013 року 592 грн 50 коп.; за січень місяць 2013 року 592 грн 50 коп. (а.с.15-16).

Листом від 29 червня 2016 року у відповідності до п.7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконавчий лист направлено для виконання до Державної Казначейської служби України (а.с.19).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2014 року у справі №733/2564/13-а частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 ; скасовано постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2013 року; адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано дії УПСЗН Ічнянської райдержадміністрації щодо невідшкодування ОСОБА_1 батьківської доплати вартості санаторно-курортної путівки у розмірі 2058 грн неправомірними; зобов`язано УПСЗН Ічнянської райдержадміністрації здійснити нарахування та відшкодування батьківської доплати вартості санаторно-курортної путівки в сумі 2058 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.24-25).

На виконання вказаного рішення 15 травня 2014 року судом видано виконавчий лист (а.с.26), а постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області від 29 травня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа (а.с.27).

Відповідно до п.7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників 29 червня 2016 року виконавчий лист направлено для виконання Державній Казначейській службі України (а.с.28).

Згідно відповіді Державної казначейської служби України на заяву ОСОБА_1 Казначейством за рахунок бюджетної програми виконано виконавчі документи, зокрема виконавчі листи, видані у справах №№ 733/2564/13-а, 733/451/14-а, 733/72/14-а; нарахована компенсація за прострочення виконання рішення по справах: №733/2564/13-а у розмірі 156,13 грн, період нарахування компенсації з 15.10.2016 (наступний день від дати закінчення 3-місячного строку для перерахування коштів) по 26.04.2019 (дата фактичного перерахування коштів); №733/451/14-а у розмірі 296,97 грн, період нарахування компенсації з 15.10.2016 (наступний день від дати закінчення 3-місячного строку для перерахування коштів) по 26.04.2019 (дата фактичного перерахування коштів); №733/72/14-а (наступний день від дати закінчення 3-місячного строку для перерахування коштів) по 26.04.2019 (дата фактичного перерахування коштів) (а.с.29-30). Також повідомлено, що Законо України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено нарахування та виплату Казначейством збитків, понесених внаслідок інфляції.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд - ст. 129-1 Конституції України.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, п. 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, п. 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «…що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції», 8415/02, п. 19 від 27.05.2004; та у справі «Лізанец проти України», 6725/03, п. 43 від 31.05.2007). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України», 29439/02 від 26.04.2005, і у справі «Крищук проти України», 1811/06 від 19.02.2009).

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема державний орган.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частинами 1, 2 ст. 5 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники визначені в рішенні про стягненні коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (КЕСНКО v. UKRAINE, № 63134/00, п. 26 ЄСПЛ від 08.11.2005 року).

З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства, саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини 5 якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих зобов`язань.

Тобто нарахування інфляційних витрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже саме органом державного казначейства порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями суду, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову на підставі того, що позов був пред`явлений до неналежних відповідачів, суд першої інстанції не врахував, що шкода, завдана органами Управління праці та соціального захисту населення, компенсується державою за рахунок коштів державного бюджету. Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16.

Таким чином органом державної влади, який уповноважений представляти державу у правовідносинах з відшкодування державою шкоди, завданої органом державної влади, є, наряду з таким органом державної влади, Державна казначейська служба України (її територіальне управління), тому, апеляційний суд вважає, що склад осіб, які беруть участь у справі, зокрема, відповідач Державна казначейська служба України, був визначений позивачем вірно.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до наданого ОСОБА_1 розрахунку інфляційних втрат за несвоєчасне виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12.05.2014 року у справі № 733/451/14-а збитки від інфляції за період з червня 2014 року по квітень 2019 року становлять 5505,35 грн; за несвоєчасне виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28.01.2014 року у справі № 733/72/14-а збитки від інфляції за період з березня 2014 року по квітень 2019 року становлять 1250,67 грн; за несвоєчасне виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2014 року у справі № 733/2564/13-а збитки від інфляції за період з квітня 2014 року по квітень 2019 року становлять 3252,22 грн (а.с.31-36). 3% річних позивачем розраховано наступним чином: за прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12.05.2014 року у справі № 733/451/14-а 296,97 грн; постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28.01.2014 року у справі № 733/72/14-а 57,96 грн; постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2014 року у справі № 733/2564/13-а 156,13 грн. Зазначений розрахунок збитків відповідачем не оспорювався.

З огляду на вищевикладене та встановивши, що виконання зазначених у позові судових рішень було гарантовано державою, однак протягом п`яти років вони не були виконані через бездіяльність державних органів, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав та необхідність стягнення з Державного бюджету на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 10 008,24 грн та 3 % річних у розмірі 511,06 грн.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги та вважає їх обгрунтованими, у зв`язку з чим скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 09 серпня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати в розмірі 10 008 (десять тисяч вісім) грн. 24 коп. та 3 % річних в розмірі 511 (п`ятсот одинадцять) грн 06 коп. шляхом списання Державною казначейською службою України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ) коштів з єдиного казначейського рахунку.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: