БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1543/18
Провадження № 2/497/40/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2019 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

розглянувши за відсутністю сторін у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

27.12.2017 року представник позивача ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №б/н від 18.02.2013 року в сумі 13349,20грн. та судових витрат - в розмірі сплаченого позивачем судового збору - 1762грн., посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідач добровільно не виконує зобов'язань за вказаним кредитним договором, надавши відповідні докази, а також докази оплачених судових витрат і повідомивши, що заходи забезпечення позову та доказів до подання цієї заяви не здійснювалися.

Представник позивача до суду не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив суд задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача до суду не з'явився, надавши суду письмові пояснення та заперечення щодо предмету та підстав позову, просив у задоволенні позову відмовити, стверджуючи, що у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем і позивачем не надано належних доказів наявності такої заборгованості.

Вивчивши позовні вимоги і заперечення, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення представника відповідача, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Згідно матеріалів, наданих суду позивачем, 18.02.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 4700грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

На твердження представника позивача, відповідач не виконує своїх зобов'язань за договором зі своєчасного повернення коштів, внаслідок чого в нього станом на 21.08.2018р. виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 13349,20грн., з яких: 9573,01грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 5453,53грн. - нараховано пені, 500грн. - штраф (фіксована частина); 611,87грн. - штраф (процентна складова), відповідно до умов договору, надавши суду докази на підтвердження своїх доводів, проте не вказавши розмір заборгованості за тілом кредиту.

У судовому засіданні також було встановлено, що, відповідно до умов укладеного договору, договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів.

При цьому, в наданих позивачем до позовної заяви документах витяг з Тарифів, як і Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містять підпису позичальника.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, надані позивачем документи не є належними доказами оскільки, не утворюють визначеної кредитором сукупності документів, що разом складають договір. Тобто, позивачем до позовної заяви не надано основний доказ - Договір.

Наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Банківські первинні документи залежно від виду операції та типу контрагентів поділяють на касові та меморіальні.

Перші (прибуткові та видаткові) підтверджують здійснення операцій із готівкою, а другі використовують для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів із рахунків та внутрішньобанківських операцій (п.п. 4.5, 4.6 Постанови Правління НБУ від 18.06.03р. № 254 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України»). До них належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами НБУ).

Пунктом 5.5. зазначеної Постанови зокрема встановлено вимоги, щодо такого первинного документу як витяг з особового рахунку зокрема, Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції.

Позивачем же надано виписку по рахунку (?), первинність якої обґрунтовується посиланням на наказ Міністерства юстиції від 12.04.2012р. №578/5 «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», згідно п.2.1 який включає два розділи, в яких документи поділяються на ті, що створюються в управлінській, науково-технічній та виробничій діяльності.

Крім того, відомості, надані позивачем щодо видачі відповідачу картки під певним номером не підтверджують номер карткового рахунку, який позивачем не зазначено, та й позивачем не підтверджено факту відкриття рахунку, з чого не вбачається можливим встановити взаємозв'язок між позичальником та відомостями, якими позивач намагається обґрунтувати позовні вимоги.

Відповідно, п.п.1.5, 1.16, 1.19 Постанови НБУ № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» від 12.11.2003 року, Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не мають суперечити вимогам цієї Інструкції. Днем відкриття поточного рахунку клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунку в розділі "Відмітки банку".

В разі відкриття поточного рахунку клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунку. На заяві клієнта мають бути зазначені підписи одного з керівників банку або уповноваженої ним особи, на якого (яку) згідно з внутрішніми положеннями банку покладено обов'язок ухвалювати рішення про відкриття поточних рахунків клієнтів.

Постанова НБУ (№705) додатково підтверджує як обов'язок банку укладання договорів у письмовій формі так і встановлює вимоги щодо його змісту та порядку попереднього ознайомлення з ними позичальника.

Надані ж позивачем на підтвердження позовних вимог документи, не відповідають жодним вищезазначеним критеріям як за змістом та порядком укладання договору, так і відсутністю визначеної кредитором сукупності документів, що складають договір.

З наведеного вище також випливає, що Умови користування банківськими послугами, якими обґрунтовано виникнення правовідносин, не є тотожними Договору.

Так, надані позивачем в якості доказу Умови, не можуть сприйматись в якості Договору, оскільки, містять ознаки узагальнених правил користування банківськими послугами отже, за умови відсутності підпису позичальника не є належним доказом та не мають вказівок, про зобов'язання конкретного клієнта.

При цьому у відзиві позивач вказує, що Умови відповідачу для ознайомлення надавались у письмовому вигляді а також, що картковий рахунок відповідачу було відкрито на підставі поданої заяви, що разом з Умовами та Правилами і Тарифами зі зразками підписів та відбитком печатки, що містяться на офіційному сайті Банку.

Крім цього, сам по собі Договір (Умови) не можна вважати доказом надання кредитних коштів, у зв'язку з тим, що він за своєю правовою природою є консенсуальним договором, згідно якого на етапі підписання не виникають правовідносини за договором кредиту (ст.1054 ЦК України). В ньому зазначаються лише умови, порядок надання кредитних коштів, строки надання цих коштів, умови повернення тощо.

Отже, за умови відсутності кредитного Договору (що не є тотожним Умовам та Правилам користування банківськими послугами), в якості захисту відповідачем своїх інтересів, не є обов'язковою умовою наявність позову про визнання кредитного договору недійсним. З цього приводу у постанові Верховного Суду України № 6-15цс15 зокрема зазначено, що:

«Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором».

Крім того, позивачем на ухвалу суду не надано оригіналу кредитної справи, яка має містити сукупність документів визначених кредитором, які складають Договір, хоча витребування і відповідно надання доказів, кореспондується з правом їх витребування і обов'язком надання, як забезпечення прав сторін на реалізацію принципу змагальності сторін, передбаченого ст.ст.12,18 ЦПК України і обов'язком доказування належними доказами в розумінні ст.81 ЦПК України, а тому суд позбавлений можливості надати оцінку його умовам і виконанню цих умов відповідачем.

Так, надання (ненадання) суду оригіналу кредитної справи на підтвердження існування кредитних правовідносин між позивачем і відповідачем та перевірки умов і їх виконання відповідачем у цих правовідносинах кореспондується з висновками ВС-КЦС, який, розглядаючи справу №161/16891/15-ц (пров. №61-517св18), у Постанові від 30.01.2018року, відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні касаційної скарги, зазначив наступне: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. З урахуванням того, що на вимогу суду банк не надав оригіналу кредитного договору від 18.02.2013р., оригіналу Генеральної угоди, виписки з особового рахунку відповідача про рух коштів, та доказів і відомостей нездійснення позичальником платежів за договором (дати, розміри), суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку».

Зазначений правовий висновок цілком узгоджується з приписами ч.4ст.81 ЦПК України, відповідно якої, в разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події.

В разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Щодо дотримання письмової форми кредитного договору, Апеляційний суд Одеської області в Постанові від 10 грудня 2018 року у справі №497/546/17, зазначив,

- «Кредитний договір, згідно з частиною 1 статті 1055 ЦК України, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що письмова форма договору має безперечно фіксувати волю особи, а підтверджується це її підписом. З наведеного вбачається висновок, що письмова форма кредитного договору є дотриманою лише в разі, якщо документи містять вказівку на волевиявлення сторони правочину та підписані нею. Таким чином, кредитний договір може складатися з заяв, умов та правил, які в сукупності визначають його істотні умови, однак в такому випадку ці заяви, умови та правила мають бути підписані стороною правочину, що і свідчитиме про її волевиявлення та згоду. Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності того факту, що саме долучені банком до позовної заяви "Умови, Правила і Тарифи" складали кредитний договір між сторонами спору, колегія суддів зауважує, що рівність обов'язку доказування не може в даному випадку покладати на відповідача тягар спростування доводів банку. Інше означало би вимогу подати до суду будь-які підписані відповідачем "Умови, Правила і Тарифи", що можливо виключно за дійсності самого факту їх підпису. Ненадання будь-якою із сторін підписаних документів може свідчити виключно про те, що боржник взагалі не підписував будь-яких "Правил, Умов і Тарифів"».

Крім того, позивачем не підтверджено факту перевипущення карток, строк дії останньої з яких є 01.2020 року, оскільки в наданій Виписці значиться картка, видана у 2013 році. Також з наданої Виписки не вбачається підтвердження встановлення ліміту у зазначеному в позові розмірі.

ВГСУ в Постанові від 09 листопада 2017 року (справа №910/361/14) зазначив: «Матеріали справи не містять доказів належного доведення до відповідача кредитних лімітів. Довідка щодо встановлення кредитних лімітів відповідачеві від 16.12.2013, надана банком, не є достатнім доказом щодо зазначених обставин, оскільки не містить відомостей інформування клієнта про встановлення розміру кредитного ліміту».

На спростування належності наданого позивачем Наказу від 06.03.2010 року про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг, слід зазначити, що Умови банку регулярно змінюються; представником відповідача надано роздруківку з офіційного сайту Банку, згідно якої Умови змінювались і у 2012 і 2013 році. Тобто, надані позивачем Умови від 2010 року на момент виникнення правовідносин у 2013 році, були не дійсними.

Висновки позивача про неможливість застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів», спростовується рішенням КСУ у справі №15-рп/2011, в якому, крім заборони використання нечесної підприємницької діяльності та включення несправедливих умов до договорів зазначено: «В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII ( 1023-12 ) з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору».

За таких обставин, на підставі вищевикладеного, враховуючи відсутність доведеності позивачем заборгованості відповідача перед ним належними і достатніми доказами, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.264 ЦК України, ст.ст.2-14, 76-81, 83, 85ч.5, 89, 263-265, 354 ЦПК України,ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин.

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або ухвалення постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua.

Відповідно до п.п.15.5п.15ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений 27.02.2019 року.

Суддя А.В. Кравцова