Номер провадження: 22-ц/813/1562/19
Номер справи місцевого суду: 523/51/17
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 червня 2018 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2016 року Мамчур І.В. представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки та просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів, з встановленням початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі експертного висновку здійсненого в порядку ЗУ «Про виконавче провадження»; на час реалізації вказаного майна за рішенням суду, зобов`язати відповідачів передати нерухоме майно в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування свої вимог позивач вказував на те, що 18 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав у банку кредит у розмірі 50 547 доларів США, в якості забезпечення якого 18.05.2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 27 червня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір про відступлення права вимоги, згідно якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняв право вимоги за кредитним договором від 18.05.2007 року та за договором іпотеки від 18.05.2007 року. На момент звернення до суду з позовною заявою, ні позичальник, ні майновий поручитель вимоги кредитора не виконали, таким чином, станом на 26.12.2016 року загальна сума заборгованості за вказаним кредитним договором становить 383 440,36 гривень (т.1, а.с.4-8).

21 червня 2018 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки було вирішено задовольнити. Зокрема звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно - житлову квартиру №53 загальною площею 48,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом продажу цього майна на публічних торгах через органи державної виконавчої служби за початковою ціною не нижче 635 105 гривень, а кошти отримані від реалізації предмета іпотеки направити на погашення заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором №СNL-502/013/2007 від 18.05.2007 р. у загальній сумі 385 160,86 грн., з яких заборгованість по тілу - 337 372,62 грн., по відсоткам за період з 21.06.2012 року по 16.05.2013 року - 46 067,74 грн., судового збору за подачу позову про стягнення заборгованості по кредиту - 1 720,50 грн. Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн та за проведення експертної оцінки в розмірі 4 952 грн., а всього 6 552,00 грн. Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року №1304-VII (т.2, а.с.155-158).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 10 липня 2018 року до суду з апеляційною скаргою. В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що по-перше, рішенням суду першої інстанції не вірно встановлено, що станом на 18.05.2007 року за відповідачем наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 383 440,36 гривень, адже на вказану дату заборгованості не може бути, оскільки зазначена дата є датою укладення кредитного договору; по-друге, звернувшись до суду з вказаним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26.12.2016 року, позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач мав можливість звернутися до ОСОБА_1 протягом трьох років після отримання нею 21.05.2013 року досудової вимоги про повне погашення заборгованості за кредитним договором; по-третє, апелянт посилаючись на ст. 39, 40 ЗУ «Про іпотеку» зазначає, що вказане нерухоме майно купувалося не за рахунок кредитних коштів та служило забезпеченням по кредиту, тому апелянт зазначає, що виселення можливе лише в разі надання іншого житла, яке повинно бути зазначено в рішенні суду; по-четверте, апелянт не погоджуючись з рішенням суду в частині визначення судових витрат вказує на те, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, а ОСОБА_2 - пенсіонеркою. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (т.2, а.с.161-165).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Заїкіна А .П. від 23.07.2018 року було відкрито апеляційне провадження в справі (т.2, а.с.173-174) та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.08.2018 року справа була призначена до розгляду (т.2, а.с.175).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходили.

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду. від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження. та призначена до розгляду.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 підтримала свою скаргу та просила її задовольнити. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що договором іпотеки визначено, що за своїм вибором іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки в один з перерахованих способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». З наданого позивачем розрахунку вбачається, що за кредитним договором № CNL-502/013/2007 від 18 травня 2007 року існує заборгованість в сумі - 383440 гривень 36 копійок, з яких: - залишок заборгованості за кредитом - 337372 грн 62 коп.; - відсотки за користування кредитом за період з 21.06.2012 року по 16.05.2013 року - 46067 грн 74 коп. При цьому суд вказав на те, що доводи відповідачки ОСОБА_1 про пропуск позивачем строку позовної давності не знайшли свого підтвердження, оскільки з моменту укладення кредитного договору, відповідачка ОСОБА_1 не належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позивач звертався до суду з відповідними позовами, у зв`язку з чим строк позовної давності переривається відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України. Тому суд першої інстанції вирішив задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача судовий збір.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції по суті спору, однак частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює рішення суду в частині стягнення судового збору в зв`язку з наступним.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 18.05.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № СNL-502/013/2007, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 50 547 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,99 % річних з кінцевим терміном повернення - 18.05.2017 року (т. 1, а.с.9-16).

Того ж дня, 18.05.2007 року в якості забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ЗАТ «ОТП банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір № PCL-502/013/2007, відповідно до якого ОСОБА_2 , ОСОБА_1 передали в іпотеку нерухоме майно - житлову квартиру №53 загальною площею 48,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с.52-61).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, яке видано Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 09.09.1999 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1, а.с.70-71).

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №14581677 від 17.05.2007 року квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 - 1/3 частина та ОСОБА_1 - 2/3 частини (т. 1, а.с.199).

27 липня 2012 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля та Договір про відступлення права вимоги (т. 1, а.с.74-85, 158-173, 174-186).

З матеріалів справи вбачається, що кредитор виконав свої зобов`язання, домовлені кредитним договором, однак позичальник належним чином свої зобов`язання не виконував внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.05.2014 року в справі № 523/9626/13-ц, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. А саме стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CNL-502/013/2007 від 18 травня 2007 року в сумі - 383440 гривень 36 копійок, з яких: - залишок заборгованості за кредитом - 337372 грн 62 коп.; - відсотки за користування кредитом за період з 21.06.2012 р. по 16.05.2013р. - 46067 грн. 74 коп. В частині позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за період з 27.06.2012 року по 17.05.2013 року відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 27.06.2012 року частково недійсним, розірвання кредитного договору №CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року залишено без задоволення. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати - судовий збір у розмірі 3441 грн. 00 коп., тобто по 1720 грн 50 коп. з кожного (т. 1, а.с.41-44). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.01.2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 відхилено, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.05.2014 року залишено без змін (т. 1, а.с.34-40).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи 04 вересня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис, щодо звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а саме залишку заборгованості за кредитом у розмірі 42208, 51 доларів США, заборгованість по відсоткам у розмірі 2442,07 доларів США, а також витрат пов`язаних з вчиненням виконавчого напису у розмірі 1700 гривень (т. 1, а.с.205-206). Разом з тим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.07.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу - Бондар Ірина Михайлівна, Перший Суворовський відділ ДВС ОМУЮ, ОСОБА_2 про визнання виконавчого надпису таким, що не підлягає виконанню були задоволені частково. Визнано вище вказаний виконавчий напис від 04 вересня 2013 року, таким, що не підлягає виконанню. В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а саме про зняття арешту, зупинення виконавчого провадження суд рішенням від 13.07.2015 року вирішив відмовити в повному обсязі (т. 1, а.с.207-215). Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.10.2015 року (т. 1, а.с.216-221).

Отже, з вище наведеного вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань утворилася заборгованість за кредитним договором № СNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року. Заборгованість за вказаним договором була стягнута рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.05.2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 21.01.2015 року. При цьому зобов`язання за кредитним договором боржником не були виконані, заборгованість сплачена не було, що власне сторонами в процесі розгляду справи не заперечувалось. 28.12.2016 року ТОВ «ОТП Факторинг України» звернулися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи 16.05.2013 року відповідачам були направлені досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором №CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року, які були отримані 21.05.2013 року. Вказане підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

В зв`язку з тим, що боржник добровільно не виконав досудову вимогу про погашення заборгованості кредитор звернувся до суду з позовом, справа № 523/9626/13-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до положень чч. 2-3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, з наведеного вбачається, що перебіг строку позовної давності переривається в тому випадку, якщо кредитор звернеться до суду з позовом до боржника стосовно виконання останнім кредитного зобов`язання.

Як вже вище зазначалось, досудову вимогу про стягнення заборгованості боржники отримали 21.05.2013 року. При цьому, в зв`язку з невиконанням боржниками своїх зобов`язань кредитор в межах строку позовної давності звернувся до суду з відповідним позовом, який був задоволений рішенням від 13.05.2014 року в справі № 523/9626/13-ц, ухвалою апеляційного суду 21.01.2015 року вказане рішення було залишено без змін. Отже, в зв`язку з вчиненням відповідних дій кредитором строк позовної давності щодо спірного кредитного зобов`язання перервався та, відповідно, розпочався спочатку. З позовом про звернення стягнення іпотечного майна кредитор звернувся 28.12.2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Відтак, посилання відповідача-апелянта щодо пропуску строку позовної давності відхиляються апеляційним судом.

Посилання щодо надання житла не стосується суті вирішено спору, оскільки питання виселення не вирішувалось по суті, проте такий обов`язок дійсно існує за умов передбачених ст. 117 ЖК України.

Щодо доводів апелянта стосовно стягнутої оскаржуваним рішенням суду першої інстанції судового збору з відповідачів. З матеріалів справи вбачається, що апелянт-відповідач ОСОБА_1 має другу групу інвалідності , вказане підтверджується копією довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 893805 серії 12 АА, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має другу групу інвалідності (т. 2, а.с. 166). При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що будь-які відомості про стан здоров`я та про матеріальний статус відповідачами в суді першої інстанції не заявлялись та не подавались. Відомості щодо матеріального статусу другого відповідача - ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні та сторонами до апеляційного суду не подавалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави).

За таких обставин, враховуючи статус сторін в справі, надані докази, зважаючи на інклюзивність судового рішення з точки зору забезпечення права особи на суд та доступ до правосуддя, апеляційний суд прийшов до висновку про зміну оскаржуваного рішення суду в частині мотивування і стягнення судових витрат, та стягнути з відповідача ОСОБА_2 судові витрати на користь позивача в розмірі 3276 грн (докази матеріального становища відповідача суду надані не були) та іншу частину судових витрат компенсувати за рахунок держави.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в частині стягнення судових витрат, однак не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення суду в частині мотивування та судових витрат на підставі ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 21 червня 2018 року - змінити в частині мотивування, в частині судових витрат (стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» витрати по сплаті судового збору у розмірі 800 грн. та за проведення експертної оцінки в розмірі 2476 грн., а всього 3276 грн (три тисячі двісті сімдесят шість гривень), іншу частину судових витрат - компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України). В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 10 червня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

22.05.2019 року