ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» липня 2019 року

м. Харків

справа № 638/2018/19-ц

провадження № 22ц/818/3692/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , представник заявника - ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - Шевченківський районний відділ державної міграційної служби України, представник заінтересованої особи - Хищенко А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року в складі судді Штих Т.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Шевченківський районний відділ державної міграційної служби України звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народилась в Російській Федерації Орловської області Орловського району с. Біофабрика.

Зазначила, що з 1987 року по 1992 рік навчалась в Україні в Харківському державному університеті.

06 липня 1991 року між нею та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб та вона змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

02 вересня 1994 року вона пройшла підготовку водіїв транспортних засобів категорії «В» в ОАШРОСТО та отримала свідоцтво № НОМЕР_7 від 15 серпня 1994 року.

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народилася донька, про що міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції зроблено відповідний запис № 442.

22 серпня 2003 року вона отримала посвідку на постійне проживання безстроково.

17 вересня 2003 року отримала картку фізичної особи платника податків ДПІ Дзержинського району м. Харкова.

23 червня 2005 року отримала свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця.

Зазначила, що 12 січня 2010 року шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано про, що Дзержинським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний запис № 12.

05 лютого 2018 року її донька ОСОБА_6 отримала паспорт громадянки України.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно а Реєстру прав власності на нерухоме майно № 150317767 від 19 грудня 2018 року вона має у приватній власності квартиру загальною площею 94,7 кв. м., житловою площею 52, 5 кв. м.

Зазначила, що починаючи з 1987 року по 1992 рік вона проживала в Україні. З 1992 року по 2003 рік була зареєстрована в Російській Федерації і потім у 2003 році повернулася на Україну.

Вказала, що встановлення факту постійного проживання на території України їй необхідне для отримання паспорту громадянки України.

Просила встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , 1970 року народження, постійно проживала на території України станом до 24 серпня 1991 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала вимоги заяви. При цьому зазначила, що в судовому рішенні не відображено, що заявнику був виданий паспорт, серія № НОМЕР_1 , виданий Дзержинським ВВС в м. Харкові 27 липня 1991 року, що свідчить про проживання заявника на території України до 24 серпня 1991 року (штамп в свідоцтві про укладення шлюбу від 06 липня 1992 року та зазначено в свідоцтві НОМЕР_8 від 11 березня 1997 року про державну реєстрацію підприємницькою діяльністю); не зазначено про наявність безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні від 22 серпня 2003 року, посвідки від 10 червня 2015 року; що вона завжди прагнула жити в Україні; що заінтересована особа не заперечувала проти задоволення її заяви.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела, що вона до серпня 1991 року проживала на території України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народилась в с. Біофабрика Орловського району Орловської області Російської Федерації.

06 липня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, після укладення шлюбу ОСОБА_1 присвоєно прізвище « ОСОБА_1 », про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу відділом запису актів громадянського стану Дзержинського району м. Харкова.

26 червня 1992 року ОСОБА_1 отримала диплом Харківського державного університету, серія НОМЕР_5, з якого вбачається, що вона в 1987 році вступила і в 1992 році закінчили повний курс названого університету за спеціальністю «фізика» та їй присвоєно кваліфікацію «фізик».

02 вересня 1994 року ОСОБА_1 пройшла підготовку водіїв транспортних засобів категорії «В» та отримала свідоцтво № НОМЕР_7 від 15 серпня 1994 року.

Як вбачається з свідоцтва НОМЕР_8 про державну реєстрацію підприємницької діяльності без створення юридичної особи, в якості приватного підприємця, голова адміністрації Орловського району Орловської області Російської Федерації постановою № 226 від 11 березня 1997 року надав дозвіл ОСОБА_1 , 1970 року народження, паспорт, серія НОМЕР_3 , виданий Дзержинським ВВС м. Харкова 27 липня 1991 року, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , право на заняття торгово-закупівельною діяльністю, поліграфічні послуги та видання книжково-журнальної продукції, інформаційні послуги, аудіо-, відеозапис, транспортні послуги.

З свідоцтва НОМЕР_9 про ліквідацію державної реєстрації фізичних осіб, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи, виданого адміністрацією Орловського району Орловської області Російської Федерації вбачається, що реєстрація в якості підприємця без створення юридичної особи ОСОБА_1 ліквідована постановою адміністрації Орловського району № 221 від 17 березня 1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Харкові у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_6 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 12 лютого 2002 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції зроблено відповідний запис за № 442.

22 серпня 2003 року ОСОБА_1 видано посвідку на постійне проживання на території України, в якому зазначено, що в 2003 році ОСОБА_1 приїхала в Україну з Російської Федерації та з 27 серпня 2003 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а з 11 січня 2012 року - АДРЕСА_3 .

З картки фізичної особи - платника податків Дзержинської податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова вбачається, що 17 вересня 2003 року ОСОБА_1 одержала ідентифікаційний номер № НОМЕР_4 .

23 червня 2005 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, серія НОМЕР_5 , виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради Харківської області.

12 січня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 150317767 від 19 грудня 2018 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2010 року.

05 червня 2012 року ОСОБА_1 отримала паспорт громадянки Російської Федерації.

10 червня 2015 року ОСОБА_1 отримала посвідку на постійне місце проживання на території України, серія НОМЕР_6 , з якої вбачається, що з 11 січня 2012 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 , донька ОСОБА_1 , отримала паспорт громадянки України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень».

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та вищезазначеного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Згідно статті 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама, чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Так, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 в редакції від 27 червня 2006 року № 588/2006, передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, подає: а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням; б) дві фотокартки (розміром 35 x 45 мм); в) один із таких документів:

- декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства;

- зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України;

- декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання особі статусу біженця чи притулку в Україні, - для іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні;

- заяву про зміну громадянства - для іноземців, які є громадянами держав, міжнародні договори України, з якими передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України.

При цьому при вирішенні питання про обґрунтованість заявленої вимоги суду, крім перевірки та встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, необхідно встановити той факт, що заявник подав до компетентного органу зобов`язання припинити іноземне громадянство письмово оформлену заяву іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданств) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України надасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абзац 12 статті 1 Закону України «Про громадянство України»).

Саме такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 379/775/17-ц провадження № 61-34784св18.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив з того, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт саме постійного безперервного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 , в якості доказів надала копію свідоцтва про укладення шлюбу від 06 липня 1991 року та копію диплома Харківського державного університету, серія НОМЕР_5 від 26 червня 1992 року, з якого вбачається, що вона в 1987 році вступила і в 1992 році закінчила повний курс цього університету за спеціальністю «фізика» та їй присвоєно кваліфікацію «фізик».

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 наполягала на тому, що доказами постійного проживання ОСОБА_1 на території України до серпня 1991 року є її навчання у вищому навчальному закладі та свідоцтво про укладення шлюбу. Також, вважала, що оскільки ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року у липні 1991 року, вона довела, що постійно проживала на території України до серпня 1991 року.

Однак, копія диплома Харківського державного університету, серія НОМЕР_5 від 26 червня 1992 року лише констатує її навчання і не підтверджує постійне її проживання в період з 1987 року по 1992 рік на території України.

З копії свідоцтва про укладення шлюбу від 06 липня 1991 року також неможливо встановити постійне місце проживання ОСОБА_1 на території України.

Таким чином, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що станом на 24 серпня 1991 року вона була зареєстрована на території України та постійно проживала.

Надані ОСОБА_1 копія свідоцтва про її народження; копія свідоцтва № НОМЕР_7 від 15 серпня 1994 року, відповідно до якого вона 02 вересня 1994 року пройшла підготовку водіїв транспортних засобів категорії «В»; копія свідоцтва НОМЕР_8 про державну реєстрацію підприємницької діяльності без створення юридичної особи, в якості приватного підприємця від 11 березня 2003 року; копія свідоцтва НОМЕР_9 про ліквідацію державної реєстрації фізичних осіб, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи від 17 березня 1999 року; копія свідоцтва про народження дитини від 12 лютого 2002 року; копія посвідки на постійне проживання на території України від 22 серпня 2003 року; копія картки фізичної особи - платника податків від 17 вересня 2003 року; копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, серія НОМЕР_5 від 23 червня 2005 року; копія свідоцтва про розірвання шлюбу від 12 січня 2010 року; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 150317767 від 19 грудня 2018 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2010 року; копія паспорту громадянки Російської Федерації, виданого 05 червня 2012 року; копія посвідки на постійне місце проживання на території України, серія НОМЕР_6 від 10 червня 2015 року; копія паспорту громадянки України її доньки ОСОБА_6 , виданого 05 лютого 2018 року, не є безспірними доказами підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та всі ці документи датовані після 1991 року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що в судовому рішенні не відображено, що заявнику видано паспорт, серія № НОМЕР_1 , виданий Дзержинським ВВС в м. Харкові 27 липня 1991 року, що свідчить про проживання заявника на території України до 24 серпня 1991 року (штамп в свідоцтві про укладення шлюбу від 06 липня 1992 року та зазначено в свідоцтві НОМЕР_8 від 11 березня 1997 року про державну реєстрацію підприємницькою діяльністю), не зазначено про наявність безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні від 22 серпня 2003 року, посвідки від 10 червня 2015 року, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів її реєстрації саме до серпня 1991 року, а інші документи, подані заявником, датовані після 1991 року.

Разом з тим судова колегія звертає увагу, що наявність у заявника дитини, яка є громадянкою України, є підставою для звернення до компетентних органів щодо отримання громадянства без звернення до суду, про що вказав в своєму рішенні і суд першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 22 липня 2019 року.