Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

місто Київ

справа № 221/2782/16-ц

провадження № 61-3997св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_2,

суб'єкт оскарження - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, начальник Управління розгляду звернень та організації роботи Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Корнієнко О. О.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року у складі судді Зайцевої С. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, начальника Управління розгляду звернень та організації роботи Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Корнієнко О. О. з виконання судових рішень.

Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 02 червня 2016 року скаргу ОСОБА_2 залишено без руху у зв'язку із ненаданням копії цієї скарги та доданих до неї документів для суб'єкта оскарження та надано строк для усунення цих недоліків протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення скарги без руху.

Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 11 липня 2016 року скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто.

Ухвала суду обґрунтовувалась тим, що заявник 07 червня 2016 року отримав копію ухвали суду від 02 червня 2016 року про залишення скарги без руху, проте у визначений строк не усунув зазначені в ній недоліки.

ОСОБА_2, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції від 11 липня 2016 року, подав на неї апеляційну скаргу з клопотанням про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі, яка ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 липня 2016 року залишена без руху у зв'язку із несплатою судового збору та надано строк для усунення цих недоліків протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що заявник не надав будь-яких доказів на підтвердження свого майнового стану. Апеляційний суд позбавлений можливості перевірити докази, на які посилається заявник, що знаходяться в матеріалах інших судових справ, які після закінчення апеляційного провадження повернуто до суду першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто, оскільки копію ухвали від 28 липня 2016 року заявник отримав 03 серпня 2016 року, проте у встановлений строк зазначені в ній недоліки не усунув.

ІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати ухвалу апеляційного суду та розглянути його скаргу по суті вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_2 проживає у смт Новотроїцьке в зоні проведення антитерористичної операції на лінії ведення бойових дій, у зв'язку із чим не має можливості безперешкодно поїхати до м. Волновахи, щоб отримати довідку у центрі зайнятості, яка б підтвердила його майновий стан.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи, ухвалою від 08 лютого 2017 року справу призначено до розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Щодо залишення апеляційної скарги без руху

Відповідно до статей 121, 297 ЦПК України 2004 року суддя, встановивши, що апеляційну скаргу подано без додержання вимог статті 295 ЦПК України, а також у разі несплати суми судового збору постановляє ухвалу про залишення її без руху, про що повідомляє відповідну особу і надає строк для виправлення недоліків. Якщо особа, яка подала скаргу у встановлений строк, виправить недоліки, скарга вважається поданою в день первісного її подання до суду.

Положення статті 121 ЦПК України 2004 року про повернення заяви (у досліджуваних правовідносинах - апеляційної скарги) застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали суду про усунення недоліків.

За змістом наведених норм закону повернення заяви (в тому числі й апеляційної скарги) з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків можливо лише в тому випадку, коли особа отримала копію відповідної ухвали суду, але свідомо ухилилась від виконання вимог, зазначених у ній.

Заявник у касаційній скарзі не заперечує факту отримання копії ухвали апеляційного суду від 28 липня 2016 року про залишення поданої ним апеляційної скарги без руху, в матеріалах справи наявне поштове повідомлення про вручення відправлення, згідно з яким ОСОБА_2 отримав особисто копію цієї ухвали суду 03 серпня 2016 року (а. с. 22).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про судовий збір» суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції, не отримавши документів, що підтверджують сплату судового збору, був позбавлений можливості вжити заходів щодо перевірки зарахування грошових коштів до спеціального фонду Державного бюджету України, оскільки не мав відповідних відомостей сплати заявником судового збору, зокрема назви платіжного документа, дати сплати, розміру судового збору, призначення платежу тощо.

Посилання заявника на те, що в апеляційній скарзі він порушував питання про відстрочення сплати судового збору та наводив відповідні обґрунтування з цього приводу, проте апеляційний суд не відстрочив сплату судового збору, чим порушив норми процесуального права, не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на таке.

За змістом частини другої статті 79 ЦПК України 2004 року розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі (частина перша статті 82 ЦПК України 2004 року).

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

За приписами статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, фізичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім'ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

ОСОБА_2 до клопотання про відстрочення сплати судового збору не надав жодних документів, які б підтверджували його скрутний майновий стан та неспроможність сплатити судовий збір. Заявник не подав жодних документів і на виконання вимог ухвали апеляційного суду про залишення поданої ним апеляційної скарги без руху, а відтак, повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції діяв із дотриманням норм процесуального права.

Верховний Суд враховує, що суд апеляційної інстанції в ухвалі від 28 липня 2016 року дав оцінку наведеним заявником доводам та клопотанню про відстрочення сплати судового збору, втім, після отримання заявником копії зазначеної ухвали апеляційного суду він не сплати судовий збір, не надав будь-яких доказів на обґрунтування раніше поданого клопотання, не навів інші переконливі підстави для його задоволення. Заявник залишив правомірні вимоги суду апеляційної інстанції без будь-якого реагування та належної процесуальної відповіді. За наведених обставин наступні процесуальні дії суду апеляційної інстанції, пов'язані з визнання апеляційної скарги неподаною, є єдино можливими та правомірними.

Верховний Суд бере до уваги те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов'язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачені процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (§ 35 рішення ЄСПЛ у справі «Alimentaria Sanders S. A. v. Spain» від 07 липня 1989 року №11681/85).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію заявником своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, а так само надання мінімально необхідних доказів на обґрунтування підставності заяви про відстрочення сплати судового збору, заявник не надав.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Враховуючи встановлені обставини щодо відсутності наданих заявником доказів, які б свідчили про добросовісне здійснення ним своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне виконання судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є безпідставними.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які судом правильно застосовані. Помилка заявника у розумінні права та його застосуванні не може слугувати для нього виправдальною обставиною.

З огляду на наведене Верховний Суд визнає касаційну скаргу необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак