Справа № 136/215/18
Провадження № 22-ц/801/542/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Стадник С. І.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 рокуСправа № 136/215/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Міхасішина І.В., Сопруна В.В.

Секретар: Пантелеймонова А.І.

За участю: представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Ольшанецького Д.В.; представника відповідача - адвоката Бурятинського В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке»

на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 4 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

Рішення ухвалив суддя Стадник С.І.

Рішення ухвалено о 12.31 год. у м. Липовці Вінницької області.

Дата складення повного тексту рішення не відома,

Встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 12 січня 2006 року він є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 3,0491 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В травні 2017 року - після того, як він отримав у ТОВ «Прилуцьке» матеріали реєстраційної справи, йому стало відомо про існування договору оренди землі від 9 січня 2014 року, укладеного між ним та відповідачем строком на 5 років, предметом якого є зазначена земельна ділянка. Право оренди за відповідачем зареєстроване реєстраційною службою Липовецького РУЮ Вінницької області 8 квітня 2014 року за № 5278425. Проте він не підписував зазначеного договору оренди землі та не передавав земельну ділянку в оренду відповідачу, а також не надавав іншим особам повноважень на підписання такого договору, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладання договору.

В зв'язку з цим просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,0491 га, кадастровий номер НОМЕР_2, укладений 9 січня 2014 року між ним та відповідачем, право оренди за яким зареєстровано реєстраційною службою Липовецького РУЮ Вінницької області 8 квітня 2014 року за № 5278425.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 4 січня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 9 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Прилуцьке» про передачу в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0491 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Стягнуто з ТОВ «Прилуцьке» на користь ОСОБА_3 судові витрати за проведення судової експертизи в сумі 4290 грн. і судовий збір - 704,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Прилуцьке» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Зазначив, що рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки судом неправильно визначено момент початку перебігу строку позовної давності. Позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки він, як власник земельної ділянки, не мав жодних об'єктивних перешкод довідатись про наявність договору оренди земельної ділянки з часу його укладення, він передав земельну ділянку відповідачеві і отримував орендну плату за користування земельною ділянкою, починаючи з 2014 року.

Позивач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та надуманими й спростовуються матеріалами справи, а також висновками суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити і залишити без змін рішення суду.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 12 січня 2006 року позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 3,0491 га, що розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 9).

9 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Прилуцьке» укладено договір оренди землі, згідно з яким земельну ділянку площею 3,0491 га передано в оренду відповідачу строком на 5 років (а. с. 11-12).

Договір зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 8 квітня 2014 року за № 5278425 (а. с. 10).

Згідно висновку судових експертів за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи у матеріалах цивільної справи № 136/215/18 від 10 жовтня 2018 року № 3625/3626/18-21 підпис в графі «Орендодавець» договору оренди від 9 січня 2014 року щодо оренди земельної ділянки площею 3,0491 га (кадастровий номер НОМЕР_2) виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів; підпис виконаний не самим ОСОБА_3, а іншою особою; підпис виконаний без наслідування почерку ОСОБА_3 (а. с. 100-103).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 14 цього Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3).

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Судом встановлено, що оспорюваний договір оренди землі від 9 січня 2014 року, укладений від імені ОСОБА_6, підписаний не позивачем, а іншою особою. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не оспорює таких встановлених по справі обставин.

Отже, оспорюваний договір оренди землі укладений без волевиявлення позивача, в зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність зазначеного договору оренди землі на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Також встановлено, що 26 липня 2018 року відповідач ТОВ «Прилуцьке» подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 80).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Доводи апеляційної скарги відповідача в тому, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору - 9 січня 2014 року, оскільки з 2014 року ТОВ «Прилуцьке» обробляє належну позивачу земельну ділянку, позивач отримував і отримує орендну плату, а тому йому повинно було бути відомо про існування договору оренди землі, є безпідставними з огляду на те, що позивач ОСОБА_3 оспорюваний договір оренди землі не підписував, а відтак і не міг знати про його укладання в 2014 році.

Оскільки підставами позову ОСОБА_3 зазначено непідписання оспорюваного договору оренди землі, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення договору, тому для вирішення цієї справи, зокрема, у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність оспорюваного договору, оскільки його не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права.

По справі встановлено, що про наявність оспорюваного договору позивач дізнався лише в травні 2017 року - коли отримав матеріали реєстраційної справи від відповідача, а тому саме з цього моменту починається перебіг строку позовної давності. З позовом ОСОБА_3 звернувся в суд 12 лютого 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Крім того, відповідачем не доведено, що виплати орендної плати позивачу здійснювались саме за договором оренди землі від 9 січня 2014 року. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що між сторонами погоджено сплату орендної плати орендарем у грошовій формі (п. 9 договору), тоді як надані відповідачем відомості за 2014-2015 роки свідчать про видачу зерна пшениці пайовикам с. Н. Прилука (а. с. 82-86).

Доводи апеляційної скарги про те, що наявність в матеріалах реєстраційної справи до оспорюваного договору копій паспорту та Державного акта на право власності на земельну ділянку, які відповідач міг отримати лише від позивача, свідчать про те, що позивач повинен був знати, що такі копії він надає з метою укладення договору оренди землі, спростовуються відсутністю в матеріалах реєстраційної справи копій зазначених документів (а. с. 33-39).

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 4 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М.В. Матківська
Судді:І.В. Міхасішин
В.В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2019 року