КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 758/8380/17

номер провадження: 22-ц/824/13750/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року у складі судді Войтенко Т.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання таким, що втратив право користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування квартири, поділ спільного майна подружжя, виселення,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що відповідно до договору дарування квартири від 25 червня 2014 року ОСОБА_1 безоплатно передав їй у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та вона набувала право власності на квартиру з моменту її прийняття у дар.

Вказувала, що з 2012 року по 22 липня 2014 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Зазначала, що з травня 2013 року вона з відповідачем припинили подружнє життя та з цього часу вони спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають, хоча відповідач продовжував проживати у вказаній вище квартирі. Рішенням Подільського районного суду міста Києві від 22 липня 2014 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Вказувала, що після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 у кінці липня 2014 року добровільно забрав свої речі та залишив квартиру, однак вона не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування квартирою у зв`язку із реєстрацією у квартирі відповідача.

З урахуванням наведеного, позивач просила позбавити відповідача ОСОБА_1 права користуватися квартирою АДРЕСА_2 , усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження позивачем квартирою АДРЕСА_2 шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

У травні 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просив визнати недійсним договір дарування квартири від 25 квітня 2014 року з дати його укладання; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , індексний номер 14026852 від 25 червня 2014 року; здійснити поділ спільного майна, набутого за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, виділивши у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 , кожному; виселити ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, поділ спільного майна, виселення прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання таким, що втратив право користування житлом(а.с.39-40, т.2).

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив встановити факт проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року по 29 червня 2012 року.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року відкрито провадження у справі №758/4506/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (а.с.95-96, т.2).

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року справу №758/4506/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу об`єднано в одне провадження зі справою №758/8380/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання таким, що втратив право користування житлом, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, поділ спільного майна, виселення. Об`єднаній справі присвоєно спільний унікальний номер №758/8380/17 (а.с.114-115, т.2).

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про зміну підстав зустрічного позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просив встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року по 29 червня 2012 року; визнати недійсним договір дарування квартири від 25 квітня 2014 року з дати його укладання; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , індексний номер 14026852 від 25 червня 2014 року; здійснити поділ спільного майна, набутого за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, виділивши у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 , кожному; виселити ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2 .

Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 2007 року він разом з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Вказував, що у 2011 році вони разом переїхали проживати до квартири АДРЕСА_2 , в якій ОСОБА_2 була зареєстрована з 05 липня 2011 року, а він, ОСОБА_1 - з 12 липня 2011 року. Зазначав, що спірна квартира була придбана ними в інтересах сім`ї за час їх спільного проживання, за їх спільні кошти та є їх спільною сумісною власністю.

Вказував, що 30 червня 2012 року між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано. Зазначав, що за місяць до розлучення ОСОБА_2 почала йому погрожувати і шантажувати його, що позбавить його батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_4 , якщо він, ОСОБА_1 , не подарує їй спірну квартиру. Тому він, діючи в інтересах дитини, під тиском ОСОБА_2 вимушений був подарувати їй квартиру АДРЕСА_2 відповідно до договору дарування квартири від 25 червня 2014 року. Вказував, що ОСОБА_2 запевнила його, що у такому випадку він зможе відвідувати їх спільного сина, грати з ним, та вона не буде вчиняти дії щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно дитини. Однак у січні 2018 року під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до нього, ОСОБА_1 , про позбавлення батьківських прав, йому стало відомо, що ОСОБА_2 шляхом обману заволоділа спірною квартирою, яка була набута ними за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказував, що рішенням Подільського районного суду міста Києві від 03 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав було відмовлено.

Зазначав, що під час укладання оспорюваного договору дарування квартири від 25 червня 2014 року він не мав права розпоряджатися квартирою на власний розсуд самостійно, оскільки співвласником спірної квартири фактично була ОСОБА_2 , так як набута ними за час спільного проживання та належить їм на праві спільної сумісної власності. При укладенні оспорюваного договору дарування квартири ОСОБА_2 приховала від нотаріуса інформацію про те, що вона проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а квартира була придбана за спільні кошти в інтересах сім`ї, а відтак, частки на цю квартиру у подружжя рівні. Тому вважав, що він не мав права дарувати спірну квартиру, оскільки ОСОБА_2 не надавала згоду на розпорядження своєю часткою. До того ж оспорюваний договір дарування було укладено без згоди Органу опіки та піклування, оскільки у спірній квартирі проживав малолітній син сторін. Крім того, зазначав, що будучи титульним власником квартири, ОСОБА_2 у 2014 році почала здавати квартиру в оренду стороннім особам, а станом на час розгляду справи у квартирі проживає її рідна сестра - ОСОБА_3 разом зі своєю сім`єю. З наведених підстав ОСОБА_1 просив суд задовольнити його зустрічні позовні вимоги.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року до 29 червня 2012 року.

У задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, поділ спільного майна подружжя, виселеннята ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків, викладених рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав оцінки тим обставинам, що ОСОБА_2 у своїх заявах по суті справи визнала, що вона проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство з 2007 року по 2014 рік, а також, що спірна квартира придбана за спільні кошти її та ОСОБА_1 . Також, скасовуючи заочне рішення Подільського районного суду міста Києві від 03 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, в ухвалі Подільського районного суду міста Києві від 08 лютого 2018 року встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була спільним майном подружжя та на даний час ОСОБА_1 має право користуватися даною квартирою як колишній член подружжя та батько їх спільно дитини. Тому вказує, що факт проживання сторін однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, а також придбання сторонами спірної квартири за спільні кошти не підлягає доказуванню.

Вказує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам щодо порушення прав малолітнього сина сторін та фактичне проживання дитини у орендованій квартирі, в якій у нього не має власної кімнати, що свідчить про порушення прав дитини на проживання у власній квартирі в місті Києві. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки факту позбавлення його батьківських прав, оскільки він наголошував у суді про те, що ОСОБА_2 погрожувала позбавити його батьківських прав у разі, якщо вона отримає у дар спірну квартиру. Також суд першої інстанції не дав належної оцінки тим обставинам, що під час укладення оспорюваного договору дарування квартири ОСОБА_2 приховала від нотаріуса той факт, що вона не проживає з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, квартира була придбана за їх спільні кошти в інтересах сім`ї, а тому частки квартири у сторін є рівними. Вважає, що він не мав права дарувати квартиру з часткою у 100%, оскільки ОСОБА_2 не надавала згоду на розпорядження своєю часткою. Також зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що оспорюваний договір дарування квартири було укладено без згоди Органу опіки та піклування, оскільки у спірній квартирі проживав малолітній син сторін, який на даний час не може потрапити до квартири, так як в цій квартирі проживає ОСОБА_3 Наголошує, що виселення ОСОБА_3 із спірної квартири є ефективним захистом порушеного права його малолітнього сина ОСОБА_4

Представник ОСОБА_2 - адвокат Хайнак Т.Л. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норм процесуального права. Вказує, що ОСОБА_2 до укладення оспорюваного договору дарування квартири не ставила під сумнів та не оскаржувала той факт, що ОСОБА_1 був єдиним власником квартири, не претендувала на частку у праві власності на квартиру, що у п.9 оспорюваного договору дарування квартири підтвердив сам ОСОБА_1 , зазначивши, що квартира є його особистою власністю. Зазначає, що навіть якщо припустити, що квартира була у спільній сумісній власності подружжя, то не одержання її згоди на вчинення правочину саме по собі не є підставою для скасування цього правочину. Чинним законодавством встановлено презумпцію згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. До того ж ОСОБА_2 , приймаючи спірну квартиру в дар, автоматично дала згоду на відчуження своєї частки у спільному сумісному майні. Вказує, що у зв`язку з укладенням оспорюваного правочину відбулася зміна власника квартири з батька на матір дитини - ОСОБА_4 , що не вплинуло на права дитини щодо користування житлом, а тому оспорюваний договір дарування квартири не порушує права малолітнього ОСОБА_4 Вважає, що твердження ОСОБА_1 про тиск і шантаж з боку ОСОБА_2 під час укладення оспорюваного договору дарування квартири, є безпідставними, оскільки укладення цього правочину було частиною позасудового порядку поділу майна між сторонами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання таким, що втратив право користування житлом, а також в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, поділ спільного майна подружжя, виселення, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та на необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.ч.3, 6 ст.203 ЦК України).

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що з 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу.

15 червня 2011 року ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири придбав квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 34,90 кв.м. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 428 (а.с.193-196, т.1).

У 2011 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 переїхали проживати до квартири АДРЕСА_2 , у якій 05 липня 2011 року була зареєстрована ОСОБА_2 , а 12 липня 2011 року - ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м.Києва» від 25 листопада 2016 року.

30 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , який 09 квітня 2013 року був зареєстрований у спірній квартирі (а.с.14, 24, 26, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2014 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передав безоплатно у власність обдарованої, а обдарована прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2603 (а.с. 5-7, 40-42, 196-198, т.1).

Відповідно до п.9 договору дарування, дарувальник стверджує, що квартира є його особистою приватною власністю, придбана (набута) ним не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та не проживаючи ні з ким однією сім`єю без укладення шлюбу та не є спільною сумісною власністю. Цей факт доведено до відома обдаровуваної.

Згідно з п.15 договору дарування, сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; значення, умови та зміст договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Відповідно до п.17 договору дарування, сторони по договору підтвердили, що текст цього договору ними прочитаний, заперечення щодо кожної із умов договору відсутні, ми однаково розуміємо значення, умови договору та його правові наслідки для кожної із сторін.

Встановлено, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 51-51, т.1).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з вимогами ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 755/1492/16-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обгрунтовуючи вимоги зустрічного позову про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 зазначав, зокрема, що за місяць до розлучення, ОСОБА_2 почала йому погрожувати і шантажувати його, що позбавить його батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_4 , якщо він не подарує їй спірну квартиру. Тому він, діючи в інтересах дитини, під тиском ОСОБА_2 вимушений був подарувати їй квартиру АДРЕСА_2 відповідно до договору дарування квартири від 25 червня 2014 року. Вказував, що ОСОБА_2 запевнила його, що у такому випадку він зможе відвідувати їх спільного сина, грати з ним, та вона не буде вчиняти дії щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно дитини.

Однак ОСОБА_1 не надав суду доказів існування на час укладення оспорюваного правочину сукупності обставин, які в силу ст. 231 ЦК України можуть бути доказом вчинення до нього з боку ОСОБА_2 психічного тиску і що такий тиск вплинув на його волевиявлення (звернення до правоохоронних органів тощо), що є його процесуальним обов`язком відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що реалізація ОСОБА_2 свого конституційного права на звернення у встановленому законом порядку до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, не може вважатися тиском у розумінні ст. 231 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Сторонами не заперечується, що на момент придбання спірної квартири у червні 2011 року вони дійсно з 2007 року проживали однією сім`єю.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що для встановлення факту набуття квартири подружжям на праві спільної сумісної власності, не достатньо лише факту спільного проживання сторін однією сім`єю. Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. При цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Матеріали справи не містять доказів про джерело походження коштів, за які була придбана квартира ОСОБА_1 .

При цьому, суд першої інстанції правильно критично оцінив твердження ОСОБА_1 про те, щоспірна квартира була набутаним за спільні кошти з ОСОБА_2 , оскільки ним не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях відповідно до вимог ст.81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 у своїх заявах по суті справи визнала, що спірна квартира придбана за спільні кошти її та ОСОБА_1 , а також ухвалою Подільського районного суду міста Києві від 08 лютого 2018 року встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була спільним майном подружжя, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Також суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що він не мав права дарувати квартиру з часткою у 100%, з тих підстав, що ОСОБА_2 не надавала згоду на розпорядження своєю часткою, оскільки у п.9 договору дарування квартири зазначено, що дарувальник стверджує, що квартира є його особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю, що також не заперечується ОСОБА_2 .

Виходячи з характеру спірних правовідносин та, приймаючи до увагу ту обставину, що ОСОБА_2 , будучи обдарованою за оспорюваним договором дарування квартири не заперечувала той факт, що квартира була особистою власністю ОСОБА_1 , то доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мав права дарувати квартиру з часткою у 100% з підстав не надання на це згоди ОСОБА_2 , колегія суддів не приймає до уваги.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання ОСОБА_1 на те, що дарування квартири відбулося без згоди Органу опіки та піклування, внаслідок чого були порушені права його малолітнього сина ОСОБА_4 , є необґрунтованими.

Так, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч.4 та ч.5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Аналогічні висновки висловлено у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі № 6-2940цс15 та від 06 квітня 2016 року в справі № 6-589цс16.

Суд апеляційної інтонації погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі не встановлено порушення чи ризики порушення прав дитини, оскільки в результаті укладення оспорюваного правочину права дитини не зменшилися та право на користування квартирою не звузилося. В результаті укладення між сторонами договору дарування квартири відбулася зміна власника квартири з батька на матір дитини, що ніяким чином не вплинуло на права дитини щодо користування житлом.

Також суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 із спірної квартири.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Оскільки ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, то суд дійшов правильного висновку, що він не має права ставити питання про виселення інших мешканців із цієї квартири.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що виселення ОСОБА_3 із спірної квартири є ефективним захистом порушеного права його малолітнього сина ОСОБА_4 , не заслуговують на увагу, оскільки у даній справі не встановлено порушення прав малолітнього ОСОБА_4 у зв`язку з проживанням у спірній квартирі ОСОБА_3 .

До того ж матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом у порядку ст.59 ЦПК України, як законний представник малолітнього ОСОБА_4 .

Отже, встановивши фактичні обставини справи та, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, поділ спільного майна подружжя та виселення,за їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді