КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 752/24781/17

Апеляційне провадження 22-ц/824/3752/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

сторони

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс»

відповідач ОСОБА_3

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс», поданою через представника ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2017 ТОВ «Ліко-житлосервіс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість за надання послуг у сумі 4 061 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_3 є власником машиномісця НОМЕР_1 підземної автостоянки Блок Г по АДРЕСА_1. 03.08.2009 між сторонами укладено договір № 131 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території, відповідно до умов якого товариство як виконавець зобов'язалось забезпечити обслуговування стоянки і прилеглої території, зберігання транспортних засобів власника на стоянці, а власник зобов'язався оплачувати послуги виконавця з обслуговування стоянки і брати участь у витратах на її утримання. На час підписання договору сума з утримання автостоянки складала 287 грн. З 01.02.2012 ця сума була збільшена до 344 грн, а з 01.05.2017 - до 354 грн. Внаслідок невиконання відповідачем умов договору за період з у період з 03.08.2009 по 23.11.2017 утворилася заборгованість у сумі 4 061 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТОВ «Ліко-житлосервіс» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, товариство не було належним чином повідомлене про відкриття провадження та про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, що позбавило його можливості подати докази на підтвердження своїх правових позицій. Суд не врахував, що відповідно до п. 4.5 договору зміна щомісячних платежів власника здійснюється у разі зміни вартості комунальних послуг та інших витрат з утримання і експлуатації стоянки. Підвищення або зменшення сум платежів за договором, які зобов'язався оплачувати власник, проводяться без згоди та без оформлення додаткової угоди до договору, оскільки достатньою умовою для зміни платежів є зміна вартості комунальних послуг та інших витрат з експлуатації стоянки (п. 3.1.3 договору). Суд послався на п. 6.4 договору, який є загальним та потребує укладення договору про внесення змін, та не врахував, що п. 4.5 є спеціальним та не потребує укладення будь - яких додаткових договорів.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Оскільки оскаржується рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, воно підлягає вирішенню без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.08.2009 між ТОВ «Ліко-житлосервіс» та ОСОБА_3 укладено договір № 131 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території, відповідно до умов якого товариство як виконавець за договором зобов'язалось забезпечити обслуговування стоянки і прилеглої території, зберігання транспортних засобів власника на стоянці, а власник зобов'язався оплачувати послуги виконавця з обслуговування стоянки і брати участь у витратах на її утримання.

Згідно з п. 4.3 договору щомісячний розмір плати за користування машиномісцем на дату укладення цього договору становить 287 грн.

З 01.02.2012 у відповідності до п. 4.5 договору, котрий передбачає зміну суми щомісячних платежів власника у разі зміни вартості комунальних та інших витрат з утримання і експлуатації стоянки, тарифи було змінено, і вартість утримання підземної автостоянки з кожного власника склала 344 грн.

З 01.05.2017 вартість щомісячних платежів з утримання підземної автостоянки збільшено до 354 грн.

Пунктом 6.4 цього договору визначено, що усі зміни і доповнення до цього договору дійсні з моменту їх підписання власником і виконавцем.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку за період з жовтня 2014 року по листопад 2017 року ОСОБА_3 здійснюються щомісячні платежі у розмірі 287 грн.

Незважаючи на те, що у позові вказано, що борг виник з 03.08.2009 по 23.11.2017, розрахунок наданий лише за період з жовтня 2014 року по листопад 2017 року.

За цим же розрахунком у період з жовтня 2014 року по листопад 2017 року заборгованість відповідача складає 4 061 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не порушив умови договору сплачуючи щомісячний платіж за утримання стоянки у розмірі, визначеному договором. Збільшення ж розміру такого платежу позивач провів з порушенням умов п. 6.4 у односторонньому порядку без внесення змін до умов договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 3.1.3 договору № 131 про участь у витратах на обслуговування підземної автостоянки і обслуговуючої території, укладеного між сторонами 03.08.2009 виконавець має право змінювати суму щомісячних платежів у разі зміни вартості комунальних та інших витрат з утримання і експлуатації стоянки.

Відповідно до п. 4.3 цього договору на дату підписання договору сума з утримання і експлуатації стоянки на місяць становить 287 грн.

Відповідно до п. 4.5 договору зміна суми щомісячних платежів власника здійснюється у разі зміни вартості комунальних та інших витрат з утримання і експлуатації стоянки.

Відповідно до п. 6.4 договору усі зміни і доповнення до цього договору дійсні з моменту їх підписання власником і виконавцем.

За умовами договору позивач має право змінювати суму щомісячних платежів у разі зміни вартості комунальних та інших витрат з утримання і експлуатації стоянки. Проте, ні п. 4.3, ні п. 3.1.3 договору не передбачено, що така зміна відбувається в односторонньому порядку без повідомлення іншої сторони та без підписання змін до договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що п. 3.1.3, п. 4.3 передбачено, що така зміна відбувається в односторонньому порядку суперечать змісту цих пунктів. Натомість за змістом п. 6.4 договору будь - які зміни до цього договору мають бути підписані обома сторонами договору.

Оскільки позивач не надав доказів ні про те, що відповідач був повідомлений про зміну розміру щомісячного платежу, ні про обгрунтованість зміни такого платежу, а у розмірі, встановленому договором відповідач проводив своєчасно щомісячну оплата за надані послуги, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не приймає докази, долучені до апеляційної скарги, оскільки будь - яких поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач отримав копію ухвали про відкриття провадження 19.02.2018. Представник позивача був у судовому засіданні 29.03.2018. 09.11.2018 позивач отримав копію ухвали про розгляд справи у порядку спрощеного провадження. Проте будь - яких нових доказів, у тому числі документів, долучених до апеляційної скарги, позивач не подав та клопотання про надання таких доказів не заявляв. Відтак посилання у апеляційній скарзі як на поважність причини неподання доказів проведення розгляду справи без виклику сторін не можна визнати обґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 26.02.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О.Ф. Мазурик