Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 369/7379/17
Номер провадження 22-ц/824/1793/2019
Головуючий у суді першої інстанції Д.Д. Усатов
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
06 лютого 2019 року місто Київ

Номер справи 369/7379/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року,ухвалене у складі судді Усатова Д.Д. в приміщенні Києво - Святошинського районного суду Київської області о 15год. 16хв., відомості про дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Києво - Святошинського районного нотаріального округу Ракул О.В., ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним, мотивованим тим, що приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. 02.04.2015 року посвідчено договір дарування серія та номер 1684, за яким він обдарував свого сина ОСОБА_4 земельною ділянкою площею: 0,0609 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташованим на цій земельній ділянці об'єктом нерухомості: нежитлова будівля - магазин-кафе, загальною площею 458,7 кв.м. Зазначає, що уклавши цей договір він помилився щодо природи правочину. Просив суд врахувати, що договір дарування укладено під впливом важливої обставини - хвороби та безпомічного стану, що з огляду на життєві обставини, які склалися на той час викликають серйозні сумніви щодо його загального фізичного та психічного стану (старче слабоумство) на момент укладення оспорюваного правочину. Зазначив, що даний договір дарування є вкрай невигідним для нього з урахуванням потреби постійної сторонньої допомоги та великих додаткових матеріальних коштів на ліки та утримання. Вважає, що бажав скласти інший правочин - заповіт або договір довічного утримання. А тому просив суд визнати недійсним договір дарування від 02.04.2015 року.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що він помилився щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України та бажав відповідно до норм ч.5 ст. 203 ЦК України настання реальних наслідків, що обумовлені правочином, але такі наслідки повинні були наступити за його розумінням згодом - після його смерті. Вказав, що суд не розглянув подане ним клопотання про призначення судово - психіатричної експертизи, чим порушив право довести обставини, на які він посилався у позові як на підставу своїх вимог.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною з підстав викладених у відзиві, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Треті особи ОСОБА_6 та приватний нотаріус Києво - Святошинського районного нотаріального округу Ракул О.В. належним чином повідомлені про час і дату розгляду справи, але у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися. Своїм правом на подання відзиву не скористалися. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від третіх осіб не надходило. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності третіх осіб з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їхня неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Позивач ОСОБА_3 тричі повідомлявся апеляційним судом про час і дату розгляду справи у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від нього не надходило. Також про час та дату розгляду справи позивача було повідомлено через оголошення на веб - сайті судової влади України у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України. Про час і дату розгляду справи було повідомлено і представника позивача ОСОБА_8

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_3 (ч. 2 ст. 372 ЦПК України). Неявка в судове засідання вказаної особи не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд дійшов висновку про їх недоведеність та необґрунтованість. Суд вважав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи договір дарування він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, та що договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Такі висновки суду є законними та обґрунтованими, вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно договору дарування нежитлової будівлі від 02 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Ракул О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1684, ОСОБА_3 безоплатно передав, а ОСОБА_4 безоплатно прийняв у дар нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, опис об'єкта: магазин-кафе, А, загальна площа 458.7 кв/м. Земельна ділянка площею 0,0609 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій розташований об'єктом нерухомості: нежитлова будівля - магазин-кафе, загальною площею 458,7 кв/м. переходить у власність ОСОБА_4 за договором дарування земельної ділянки, який укладається і посвідчується одночасно з цим договором.

Так, відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін, свідків, і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16я, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, є незмінною і підстав для відступлення від неї немає.

Отже, у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_3 як на підставу свої вимог посилався на те, що він помилявся щодо природи правочину; бажав укласти інший правочин як то заповіт чи договір довічного утримання; договір було укладено під впливом важкої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану, з огляду на життєві обставини, що склалися на той момент часу виникають серйозні сумніви щодо загального фізичного та психічного стану (старче слабоумство); укладення договору є вкрай невигідним для позивача, який потребує постійної сторонньої допомоги та великих додаткових матеріальних витрат на ліки та утримання.

Тобто, позивач зазначає майже усі можливі та передбачені законом підстави, що можуть слугувати підставою для визнання договору дарування недійсним, при цьому не враховує того, що такі обставини є взаємовиключним. Позивач не може визначитися чи уклав він договір внаслідок тяжкої обставини чи внаслідок помилки, або ж він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Разом з тим, доказів на підтвердження зазначеного у розпорядження суду не надав.

Як вбачається із матеріалів нотаріальної справи по посвідченню договору дарування нежитлової будівлі що розташована за адресою: АДРЕСА_1, приватним нотаріусом під час посвідчення правочину визначався обсяг цивільної дієздатності ОСОБА_3, будь - яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності у нотаріуса не виникло, як і не виникло сумнівів щодо його психічного стану.

Водночас, посилання ОСОБА_3 на помилку щодо природи правочину спростовує твердження позивача про те, що правочин вчинено під впливом тяжкої обставини.

Твердження позивача у тому, що він бажав скласти заповіт чи договір довічного утримання є лише його припущеннями, та намаганням у будь - який спосіб повернути собі дароване відповідачу майно без вагомих та законних на те причин, про що свідчать підстави на які посилається позивач як на підстави для визнання оспрюваного правочину недійсним, з якими позивач так і не визначився, зазначивши у позові усі можливі.

Отже, обставини на які посилається позивач як на підстави визнання недійсним договору дарування є взаємовиключними.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання позивача про призначення судово - психіатричної експертизи колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене повністю спростовується матеріалами справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач просив суд призначити судово - психіатричну експертизу для встановлення його психічного стану на момент укладення договору дарування від 02.04.2015 року.

Із журналу судового засідання від 19.02.2018 року вбачається, що представником позивача ОСОБА_8 було заявлено клопотання про призначення судово - психіатричної експертизи. Проте суд визнав таке клопотання передчасним.

Суд, визнавши клопотання про призначення у справі експертизи передчасним, не позбавив сторону позивача заявити таке клопотання у подальшому. Як вбачається із журналу судового засідання, позивач був присутнім у наступному судовому засіданні 05.06.2018 року (дата ухвалення судового рішення), однак жодних клопотань позивачем заявлено не було.

Крім того, клопотання про призначення у справі судово - психіатричної експертизи було подано ОСОБА_3 до апеляційного суду разом з апеляційною скаргою, позивач посилався на отриману ним травму голови у 2008 році.

Так, відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Щодо психічного стану позивача на час звернення його з даним позовом до суду, на теперішній час, то будь яких клопотань не заявлялось, тобто позивач розуміє значення своїх дій та керує ними. Враховуючи кількість підстав на які посилається позивач у позові для визнання договору дарування недійсним та враховуючи, що ці підстави є взаємовиключними, то відповідно посилання позивача на те, що він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати на час укладення договору дарування є його припущеннями, які не підтверджені будь-якими доказами.

Як вбачається із матеріалів справи, у період часу з дня отримання ОСОБА_3 у 2008 році травми голови по день укладення ним оспорюваного договору дарування у 2015 році минуло майже 7 років. Беззаперечних доказів того, що з приводу отриманої у 2008 році травми ОСОБА_3 перебував чи перебуває на обліку у медичному закладі та потребує сторонньої допомоги у розпорядження суду не надано. Недієздатним він не визнавався, опіка йому не призначалась.

Виписка № 339 від 20.07.2017 року із медичної картки хворого про те, що позивач перебував у стаціонарі у період з 15.01.2008 року по 06.02.2008 року із діагнозом: ЧМТ, забій головного мозку з травматичним САК; виписка з медичної картки № 8234 від 04.07.2017 року про те, що ОСОБА_3 у період з 18.05.2017 року по 04.06.2017 року перебував у Київській міській клінічній лікарні №6 із діагнозом забій, гемартроз правого колінного суглобу; бланк кардіолога від 11.08.2017 року не є належними та допустимими доказами на підтвердження психічного стану позивача на час укладення договору дарування чи/або перебування ОСОБА_9 на обліку із відповідним захворюванням.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про призначення судово - психіатричної експертизи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача та приватного нотаріуса.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 25 лютого 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна