Справа № 126/3154/17
Провадження № 22-ц/801/378/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуСправа № 126/3154/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,

з участю секретаря судового засідання - Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору - Територіальний сервісний центр 0542 регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань № 2 цивільну справу № 126/3154/17 за апеляційною скаргою адвоката Огородника Володимира Васильовича в інтересах ОСОБА_6 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Губка В. І. у залі суду,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участі Територіального сервісного центру 0542 регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 червня 2002 року вона перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року розірвано.

За час перебування в шлюбі за спільні кошти подружжям придбано та зареєстровано на ім?я ОСОБА_6 автомобіль Volkswagen Polo, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_7, державний номерний знак НОМЕР_1.

03 лютого 2017 року ОСОБА_6 без її відома та згоди указаний автомобіль знято з обліку для реєстрації та 14 лютого 2017 року відчужено на користь його батька - ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу транспортного засобу, оформленому та підписаному ними у сервісному центрі РЦС МВС у Вінницькій області.

Посилаючись на те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а діями ОСОБА_6 порушено її право на частку у спільному сумісному майні, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля Volkswagen Polo, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_7, державний номерний знак НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 14 лютого 2017 року за № 0542/ та зобов?язати Територіальний сервісний центр 0542 регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області скасувати державну реєстрацію указаного транспортного засобу за ОСОБА_4

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2018 року задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Територіальний сервісний центр 0542 регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області та виключено указану особу з числа відповідачів.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля VOLKSWAGEN POLO державний номер НОМЕР_6, номер шасі НОМЕР_7 від 14 лютого 2017 року за № 0542/2017/331599, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 14 лютого 2017 року серії СХМ № 011833 належить ОСОБА_4, вартістю 194 522,30 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частинах на користь Державної судової адміністрації України 1 945,22 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3

в рівних частинах 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду мотивовано тим, що укладаючи спірний договір, його сторони діяли недобросовісно, оскільки покупець, який є батьком продавця, достовірно знав, що відчужуване майно є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя і ОСОБА_6 не отримав на це згоди позивача, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі Огородник В.В. в інтересах ОСОБА_6, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежне мотивування судового рішення, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_4 було відомо про належність указаного автомобіля до спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та не вказав, на підставі чого встановлено недобросовісність цієї угоди.

Крім того, розподіляючи судові витрати та стягуючи з відповідачів судовий збір в рівних частинах у розмірі 1 945, 22 грн на користь Державної судової адміністрації, суд не врахував, що на момент ухвалення рішення позивач не мала пільг, встановлених Законом України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю другої групи, а також неправильно визначив суму судового збору, розрахувавши її, виходячи з ціни позову, тоді як заявлена позовна вимога має немайновий характер.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказала на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та надав належну правову оцінку доказам у справі. Також посилалася на пропуск заявником без поважної причини строку на апеляційне оскарження рішення суду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_6 - адвокат Огородник В.В. апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини, а також апеляційну скаргу підтримала представник Територіального сервісного центру 0542 регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, при цьому надала заяву про розгляд справи у її відсутність, а також в заяві зазначила, що проти задоволення апеляційної скарги заперечує та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що з 25 червня 2002 року до 14 лютого 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, що не заперечується сторонами.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 придбали автомобіль Volkswagen Polo, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_7, державний номерний знак НОМЕР_1, державну реєстрацію якого за спільною згодою здійснили на ім?я ОСОБА_6 (а.с. 7).

03 лютого 2017 року указаний автомобіль було знято з обліку для реалізації, що підтверджується копією облікової картки № НОМЕР_8 від 03 лютого 2017 року (а.с.11).

14 лютого 2017 року ОСОБА_6 звернувся до сервісного центру 0542 із заявою про повторну реєстрацію цього транспортного засобу у зв?язку з його непродажем, при цьому під час державної реєстрації було змінено державний номерний знак автомобіля НОМЕР_5 на НОМЕР_6 та ОСОБА_6 видано нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9.

Відповідно до договору купівлі-продажу 0542/2017/331599 транспортного засобу від 14.02.2017 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купив автомобіль Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_6, номер шасі НОМЕР_7, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу визначена в розмірі 194 522,30 грн (а.с.14-15).

Цього ж дня проведено реєстрацію транспортного засобу за новим власником - ОСОБА_4 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, суд має з'ясувати, чи діяли недобросовісно сторони договору при його укладенні, та контрагент за таким договором, чи знав останній власник, чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і чи при укладенні договору щодо розпорядження спільним майном один із подружжя діяв за згодою другого з подружжя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що покупець за спірним договором є батьком відповідача - ОСОБА_6, а тому не міг не знати, за відсутності згоди позивача на продаж автомобіля, що відчужуваний автомобіль є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя Петриків, і відповідно дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про обізнаність ОСОБА_4 на час укладення спірної угоди про належність автомобіля до спільної сумісної власності, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки вони є безпідставними і зводяться до незгоди відповідача із судовим рішенням, та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_3 була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю другої групи, на підтвердження чого надала копію довідки до акта огляду МСЕК (а.с. 6).

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, дійшовши висновку про задоволення позовних вимог, суд обґрунтовано поклав обов?язок по сплаті судового збору у рівних частинах на відповідачів, тому доводи заявника в цій частині є безпідставними.

Проте, визначаючи у зв?язку із задоволенням позову розмір судового збору та порядок його сплати відповідачами, суд допустив порушення норм процесуального права, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з огляду на таке.

До позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці, в тому числі позовні заяви про визнання договору (правочину) недійсним без вимоги застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Із позовної заяви, поданої ОСОБА_3 у новій редакції (а. с.82-85) слідує, що позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, при цьому не просила про застосування наслідків його недійсності, отже позовна заява має немайновий характер.

Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою встановлюється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2017 року для працездатних осіб встановлений у розмірі 1 600 гривень.

Отже, за подання позовної заяви немайнового характеру сума судового збору становила 640 гривень, яку слід було стягнути з відповідачів в рівних частинах.

Також, судом першої інстанції помилково зазначено про стягнення судового збору з відповідачів на користь Державної судової адміністрації України, тоді як чинне процесуальне передбачає стягнення судового збору у таких випадках на користь держави.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню лише в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Огородника Володимира Васильовича в інтересах ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь держави в рівних частинах 640 грн. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції віднести за рахунок ОСОБА_6.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук