Дата документу 08.10.2019
Справа № 334/3663/19
Провадження № 2/334/2495/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Манюхіні О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Обушенко Ганни Олександрівни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та зобов`язання посвідчити договір купівлі-продажу,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Обушенко Ганни Олександрівни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та зобов`язання посвідчити договір купівлі-продажу зазначивши у позові, що 14.05.2019 року він звернувся до приватного нотаріуса Обушенко Г.О. з проханням посвідчити договір купівлі-продажу належного йому на праві приватної власності майна, а саме: приміщення АДРЕСА_1 . 16.05.2019 року він отримав від нотаріуса відмову у вчиненні нотаріальної дії з причини того, що вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. А відповідно для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, потрібна письмова згода другого з подружжя.

Дану постанову нотаріуса позивач вважає незаконною, тому змушений був звернутися до суду з відповідним позовом.

У судове засідання позивач не з`явився, письмово звернувся до суду з заявою про розгляд даної справи за його відсутністю. На своїх позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позові та письмових доказів, які долучені до матеріалів справи.

Відповідач - Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Обушенко Ганна Олександрівна у судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву про розгляд даної справи без її участі. Своїх заперечень на позов не надала.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В ході судового розгляду було встановлено, що 14.05.2019 року він звернувся до приватного нотаріуса Обушенко Г.О. з проханням посвідчити договір купівлі-продажу належного йому на праві приватної власності майна, а саме: приміщення АДРЕСА_1 . 16.05.2019 року він отримав від нотаріуса відмову у вчиненні нотаріальної дії з причини того, що вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. А відповідно для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, потрібна письмова згода другого з подружжя.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат».

Частиною 1 ст. 1 Закону № 3425-ХІІ встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону № 3425-ХІІ передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Закон № 3425-ХІІ поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 3425-ХІІ нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч.3 ст. 49 Закону № 3425-ХІІ, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні.

Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону № 3425-ХІІ, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом.

Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону № 3425-ХІІ, не є вичерпним.

За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону № 3425-ХІІ, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-ХІІ право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, приміщення №1 АДРЕСА_2 2, АДРЕСА_3 29, на думку нотаріуса, є спільною сумісною власністю подружжя, адже набуте за час шлюбу. Отже, для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, потрібна письмова згода другого з подружжя. У зв`язку з тим, що позивач не надав згоду своєї колишньої дружини на укладання договору купівлі-продажу щодо цього майна, нотаріус прийняв рішення про відмову посвідчити такий правочин.

Позивач стверджує, що приміщення АДРЕСА_4 1,2 АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , що виключає необхідність подання нотаріусу письмової згоди його колишньої дружини.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

З 14.06.1991 року по 28.12.2006 року позивач, ОСОБА_1 перебував в шлюбі з ОСОБА_2 (після укладання шлюбу ОСОБА_3 ).

Починаючи з 1995 року шлюбні відносини фактично були припинені. Кожен з подружжя утворив власну сім`ю. Місцезнаходження колишньої дружини ОСОБА_4 позивачу невідомо. Жодних контактів з 1995 року між ними не було. Між позивачем і його колишньою дружиною відсутні майнові чи інші спори.

27.12.2001 року батько позивача ОСОБА_5 подарував своєму синові ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 АДРЕСА_7 . Договори дарування посвідчував приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. ( копії якиї є в матеріалах справи).

В січні 2002 року позивач звернувся до виконкому Запорізької міської ради з заявою про зміну цільового призначення квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_8 та АДРЕСА_7 .

17.07.2002 року на приміщення № АДРЕСА_1 позивачу видано свідоцтво на право власності серія НОМЕР_1 на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.05.2002 року, про що в матеріалах справи є копія свідоцтва. Отже, приміщення АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю позивача, адже було набуте ним на підставі договору дарування. За час шлюбу позивачем було змінено лише цільове призначення об`єкту нерухомого майна (з квартири на приміщення). А відповідно, для реалізації позивачем цього нерухомого майна не потрібна згода колишньої дружини.

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні»: «Задовольняючи скаргу на відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Суд не може в таких справах сам вирішувати питання про відповідні дії (наприклад, дозволити подарувати чи продати певне майно замість зобов`язання нотаріального органу виконати відповідну нотаріальну дію).

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача повністю знайшли своє обґрунтування у судовому засіданні і тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, ст. 15,16 ЦК України та у відповідності до ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 279, 430 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Обушенко Ганни Олександрівни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та зобов`язання посвідчити договір купівлі-продажу задовольнити.

Скасувати постанову приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Обушенко Г.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих. № 68/02-31 від 16.05.2019 року

Зобов`язати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Обушенко Г.О. посвідчити договір купівлі-продажу приміщення АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Ю. Козлова