Єдиний унікальний номер судової справи: 490/3059/17
Провадження № 22-ц/812/446/19
Категорія 33 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

28 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

розглянувши без участі учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2017 року, ухвалене головуючим суддею Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду того ж дня, час та дата складання повного тексту рішення не зазначені, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави в особі Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди,

встановила:

29 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Держави в особі Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 25 січня 2010 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області порушено кримінальну справу за фактом крадіжки належного ОСОБА_2 майна за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, в рамках якої ОСОБА_2 визнано потерпілим та цивільним позивачем на суму 7 001 грн. Постановою Центрального РВ від 30 липня 2012 року провадження у справі було зупинено, в зв'язку з тим, що особу, яка вчинила злочин в ході досудового слідства не встановлено. В подальшому Центральним відділом поліції Головного управлінням національної поліції в Миколаївській області позивачу повідомлено, що кримінальна справа перебуває в архіві СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області та станом на даний час слідчого за вказаними матеріалами не призначено.

Позивач посилаючись на те, що бездіяльність працівників Центрального відділу поліції щодо виконання обов'язків з розкриття злочину, установлення осіб, винних в його вчиненні, позбавила його можливості реалізувати свої права на захист майна як потерпілого у кримінальному процесі, чим було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 7 001 грн. на суму викраденого майна, просив про задоволення позову.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2, представник відповідача посилався на його недоведеність.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

-2-

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в справі відсутні як докази незаконності у бездіяльності та наявності винних дій посадових осіб Центрального ВП, які вплинули на не розкриття скоєного по відношенню до позивача злочину та не встановлення причетних до його скоєння осіб, так і докази завдання саме діями чи бездіяльністю працівників поліції моральних страждань ОСОБА_2

За такого, суд вважав, що немає підстав і для задоволення позовних вимог на підставі ст. 56 Конституції України.

Крім того, суд зазначив, що у випадку такої бездіяльності органу досудового розслідування, позивач, як потерпіла особа, має право на оскарження в порядку ст. 303 КПК України до слідчого судді.

Не погодившись з таким рішенням суду, у вересні 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд, просив скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність доказів незаконної бездіяльності та наявності винних дій Центрального ВП Головного управління національної поліції в Миколаївській області є помилковими та спростовуються наявною в матеріалах справи відповіддю Центрального ВП Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 10 березня 2017 року з якої слідує, що кримінальна справа знаходиться в архіві, станом на даний час, слідчого по вказаним матеріалам не призначено.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що бездіяльністю співробітників поліції щодо розслідування злочину до теперішнього часу, який скоєно ще 25 січня 2010 року, ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок відчуття неможливості реалізації права на захист свого майна.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подав.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

-3-

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Зазначений правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Статями 10, 60 ЦПК України в редакції 2004 року чинній на час розгляду справи судом першої інстанції визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані вимоги закону суд, вирішуючи спір, врахував та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди та ненадання останнім в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року доказів протилежного.

З матеріалів справи вбачається, що 25 січня 2010 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області порушено кримінальну справу за фактом крадіжки належного ОСОБА_2 майна за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України, в рамках якої позивача визнано потерпілим та цивільним позивачем на суму 7 001 грн.

-4-

Постановою Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 30 липня 2012 року провадження у справі було зупинено, в зв'язку з тим, що особу, яка вчинила злочин в ході досудового слідства не встановлено.

В подальшому, 10 березня 2017 року Центральним відділом поліції Головного управлінням національної поліції в Миколаївській області позивачу повідомлено, що кримінальна справа перебуває в архіві СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області та станом на даний час слідчого за вказаними матеріалами не призначено.

Підставою для відшкодування шкоди позивач вказував саме бездіяльність Центрального відділу поліції щодо виконання обов'язків з розкриття злочину, установлення осіб, винних в його вчиненні під час здійснення досудового розслідування у вказаній кримінальній справі.

Проте, як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 не залучив до участі у справі Центральний ВП ГУНП в Миколаївській області діяльність якого вважав незаконною.

У пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевою самоврядування.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирішення даного спору про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 залежить від встановлення обставин щодо незаконної бездіяльності Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області у розслідуванні кримінальної справи, у рамках якої позивача визнано потерпілим та цивільним позивачем, що вірно констатував суд першої інстанції.

Як встановлено вказаний орган досудового розслідування не був учасником справи в суді першої інстанції, тому, на думку колегії суддів, за відсутності безумовних доказів його бездіяльності у розслідуванні кримінальної справи (кримінального провадження), мав бути притягнутим, поряд з відповідним органом Державного казначейства України, як відповідач. У зв'язку з тим, остаточний висновок суду про те, що позов ОСОБА_2 є безпідставним та передчасним, є вірним.

Без участі у справі усіх належних учасників справи, сам по собі факт того, що відповідно до відповіді Центрального ВП Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 10 березня 2017 року кримінальна справа знаходиться в архіві слідчого відділу та станом на даний час слідчого по цим матеріалам не призначено, не заслуговує на увагу, оскільки такий факт безумовно не встановлює доведеність усіх обов'язкових складових цивільно-правової відповідальності та не вказує на незаконну бездіяльність посадових чи службових осіб органів державної влади.

-5-

При цьому порушень судом норм ст. ст.8, 22, 41, 56 Конституції України та положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд в рамках ініційованого позивачем цивільного провадження не встановлено.

Зазначені заявником в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, а тому не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Звертаючись до суду з відповідним позовом, заявою, клопотанням, запереченнями кожна особа має вчиняти таку дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства, як диспозитивність та змагальність цивільного процесу, та надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.