КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Панченка М.М., Іванченка М.М.

при секретарі: Кемському В.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача: Худенко М.В., Маланчук О .Б. , Худенко А.Я .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Голосіївського районного суду міста Києва Шевченко Т.М.,

по цивільній справі № 752/15278/18 за позовом ОСОБА_5 до Перинатального центру міста Києва про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Перинатального центру міста Києва, в якому, з урахуванням уточнень, просила: - визнати незаконним та скасувати наказ № 28/к від 24 січня 2018 року про оголошення їй догани; - визнати незаконним та скасувати наказ № 216/к від 25 червня 2018 року про звільнення її з посади лікаря акушер-гінеколога; - поновити її на посаді лікаря акушер-гінеколога Перинатального центру м. Києва або на рівнозначній посаді; - стягнути з відповідача на її користь 10 000 гривень моральної шкоди; - компенсацію за затримку розрахунку при звільненні; - компенсацію за вимушений прогул у розмірі 50 906,60 гривень.

В обґрунтування своїх вимог посилаючись на те, що 11.06.1990 року вона була прийнята на посаду лікаря акушер-гінеколога до медичного об`єднання Московського району м. Києва, у кінці квітня 1995 року переведена та зарахована лікарем акушер-гінекологом оперативної гінекології Клінічного пологового будинку №7 у зв`язку з реорганізацією. У січні 2018 року їй була оголошена догана, а в червні того ж року їй запропонували звільнитися за власним бажанням, на що вона дала відмову. 25 червня 2018 року, зі згодою профспілкового комітету, вона була звільнена за систематичне невиконання трудових обов'язків на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає підстави для звільнення формальними та надуманими, посилається на те, що порушенням трудової дисципліни було неправомірно визнано невиконання обов`язків, що виходили за межі трудових. Крім того, стверджувала, що внаслідок порушення її законних прав, вона відчувала істотні моральні страждання та вважає, що діями відповідача їй була завдана моральна шкода.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року ОСОБА_5 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 в особі свого представника подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставила питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову. Вказуючи при цьому на те, що при розгляді справи не були встановлені обставини, які мали місце в дійсності, а лише поверхнево проведено розгляд справи, без отримання належних доказів без надання оцінки обставинам та письмовим доказам.

11 вересня 2019 року за підписом головного лікаря Перинатального центру міста Києва на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в якому зазначається про те, що в апеляційній скарзі позивач в частині тверджень суперечить сама собі, частина із них не відповідає дійсності, а їх спростування уже було проведено в суді та у заявах, що містяться у матеріалах справи.

27 вересня 2019 року представник скаржника подала суду відповідь на відзив, в якій просила суду взяті до уваги доводи апеляційної скарги та обставини викладені позивачем в позові при зверненні до суду.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених вимог про скасуванню наказу № 28/к від 24.02.2018 року виходив з того, що позивач пропустила строки передбачені ст. 233 КЗпП України. При зверненні до суду не зазначила поважність причин такого пропуску, а відтак зазначений вище наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є чинним.

Відмовляючи у визнанні незаконним наказу № 216/к від 25.06.2018 року суд виходив з того, що позивач не спростувала посилання відповідача про недотримання позивачем в роботі законодавства про охорону здоров`я, принципів медичної етики та деонтології, надання медичної допомоги та здійснення нагляду за вагітними, роділлями, породіллями та гінекологічними хворими що передбачено в посадовій інструкції. А саме необхідністю здійснювати нею перев`язки після операційної рани з обробкою післяопераційного шву в пацієнтки ОСОБА_6 з 07.06.2018 по 13.06.2018 року у відповідності до листку лікарських призначень. Позивач не здійснювала необхідне лікування породіллі та не вносила записи в лікарську документацію про відміну призначення чим порушувала п.2.2. та п. 2.11 розділу «Завдання та обов`язки» посадової інструкції лікаря - акушер - гінеколога. Зазначаючи також про залишення позивачем свого посту у пологовому залі без попередження відповідального чергового лікаря та здійснення відпочинку в палаті де знаходяться породіллі у зв`язку з чим останні змушені звертатися за скаргами на дії позивача.

Наявність дисциплінарних стягнень, які застосовувались до позивача протягом року, суд вважав такими, що давали право відповідачу, як власнику на розірвання трудового договору укладеного з позивачем. З урахуванням того, що профспілковий комітет також надав свою згоду на звільнення позивача за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так у ході розгляду справи встановлено, що 11.06.1990 року ОСОБА_5 була прийнята на посаду лікаря акушер - гінеколога до медичного об'єднання Московського району м. Києва.

30.04.1995 року ОСОБА_5 переведена в пологовий будинок № 7 м. Києва у зв`язку з реорганізацією, а 01.05.1995 року вона зарахована лікарем акушер - гінекологом оперативної гінекології Клінічного пологового будинку № 7.

Наказом Головного лікаря Перинатального центру м. Києва від 24 січня 2018 року № 28/к ОСОБА_5 оголошена догана у зв`язку з неналежним наданням нею медичної допомоги пацієнтці ОСОБА_7 04.10.2017 року, а саме: грубе поводження з пацієнткою, порушення медичної етики та деонтології, що призвело до її відмови в отриманні медичної допомоги у Перинатальному центрі м. Києва.

Відповідно до наказу Головного лікаря Перинатального центру м. Києва від 25 червня 2018 року за №216/к ОСОБА_5 було звільнено з займаної нею посади лікаря - акушера - гінеколога Перинатального центру м. Києва на підставі п.3 ч. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором.

Доводами апеляційної скарги є те, що підставою для її звільнення стало начебто неодноразове невиконання своїх службових обов`язків, однак відмова позивача від виконання перев`язки рани пацієнтки ОСОБА_6 не суперечила її посадовим інструкціям, правилам, чи іншим нормам так як відповідна дія взагалі не була ними передбачена. Відповідно до посадової інструкції вона мала право самостійно приймати рішення в межах своєї компетенції - ч. 3 п.3.10 в першу чергу для надання належної медичної допомоги, що і було зроблено. Зважаючи на відсутність негативних наслідків та поліпшення стану здоров`я хворої, але обставини викривлені відповідачем у ході судового розгляду.

Скаржник також зазначала, що матеріали справи не містять доказів того, що вона покидала своє робоче місце. Черговий лікар не склав належного акту, в дійсності жодних належних службових перевірок стосовно обставин які стали підставою для наказу про звільнення не проводилося.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах чинного законодавства.

Згідно зі ст. 43 Конституції України право на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується.

Аналогічні положення закріплені в ст. 2 КЗпП України, де також зазначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За приписами ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Отже, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розірвання трудового договору за підставою, що міститься у пункті 3 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідними є такі умови: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення.

Для застосування цієї підстави розірвання трудового договору важливим є невиконання працівником обов`язків, передбачених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. При цьому не може вважатися порушенням трудової дисципліни невиконання обов`язків, які виходять за межі трудових або не випливають з трудового договору. Цю підставу не можна застосовувати до працівника, який відмовився виконати незаконне розпорядження роботодавця, або за відмову виконання роботи, яка не входить до кола його посадових обов`язків, а також за дії, що не пов`язані з виконанням службових обов`язків.

Пунктами 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема за п. 3 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3 ч. 1ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У ході розгляду справи було встановлено, що пацієнтка ОСОБА_6 була переведена з післяпологового відділення разом з новонародженою дитиною у відділення 2-го етапу виходжування новонароджених у зв`язку з тим що її дитина потребувала подальшого спостереження та лікування в умовах спеціалізованого дитячого відділення. ОСОБА_6 здійснювала догляд за своєю новонародженою дитиною також у цей період їй продовжували надавати медичну допомогу у вигляді перев`язки післяопераційної рани з обробкою післяопераційного шва в умовах стаціонару, що є виключно лікарською маніпуляцією. Про необхідність продовження здійснення перев`язки післяопераційної рани з обробкою післяопераційного шву у пацієнтки ОСОБА_6 з 07.06.2018 року по 13.06.2018 року було записано в листку лікарських призначень ( форма № 003 -4/0). Перев`язки зобов`язані були виконувати лікарі акушери - гінекологи стаціонару. ОСОБА_5 не здійснювала такі м маніпуляції, а також при цьому не вносила записи до лікарської документації про відміну призначення щодо здійснення перев`язки післяопераційної рани у пацієнтки ОСОБА_6 чим порушила п. 2.2 та п 2.11 розділу «завдання та обов`язки» Посадової інструкції лікаря-акушера-гінеколога Перинатального центру.

Зазначенні обставини підтверджуються матеріалами справи а саме: звернення пацієнтки ОСОБА_6 від 13.06.2018 року, доповідними чергових акушерок ОСОБА_8 від 09.06.2018 року та ОСОБА_9 від 10.06.2018 року.

Доповідна ОСОБА_9 вказує також на те, що 10.06.2018 року під час свого чергування ОСОБА_5 залишила пост у пологовому залі на другому поверсі, де в постійному режимі відбувалися пологи, спостереження післяпологових та післяопераційних пацієнток, вагітних високого ступеня перинатального ризику, не попередивши про це відповідального чергового лікаря. Зайшла о третій годині ночі до палати № 12 на п`ятому поверсі, в якій на той час знаходилася породілля ОСОБА_10 з дитиною та лягла спати на дивані в палаті породіллі, у зв`язку з чим ОСОБА_10 звернулася до адміністрації відповідача, а чергова акушерка склала відповідну доповідну.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідачем були проігноровані її пояснення щодо дій пацієнтки ОСОБА_7 а саме те, що хвора була не в адекватному стані та довела її до серцевого нападу, і в той же час незважаючи на стан хворої вона намагалася допомогти їй, самостійно визвала іншого лікаря, який надав допомогу разом з нею. Отже підстави притягнення її до дисциплінарної відповідальності - наказ № 28/к від 24.01.2018 року "Про оголошення догани ОСОБА_5 " є надуманий та формальний.

Наказ № 28 /к від 24 січня 2018 року був виданий відповідачем у зв`язку з неналежним наданням медичної допомоги лікарем, акушером - гінекологом ОСОБА_5 пацієнтці ОСОБА_7 04.10.2017 року а саме: грубе поводження з пацієнткою, порушення медичної етики та деонтології, що призвело до її відмови в отриманні медичної допомоги у Перинатальному центрі м. Києва, за результатами комісійного розгляду скарги ОСОБА_7 стосовно неналежного надання їй медичної допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи за скаргою ОСОБА_7 05.01.2018 року відповідачем було видано наказ № 5 про її комісійний розгляд. Комісія складалася із 5 ти чоловік.

Колегія суддів вважає, що позивач у ході розгляду справи не надала доказів на підтвердження її доводів щодо надуманого висновку комісії по результатам розгляду скарги ОСОБА_7 з підстав того, що члени комісії не мали належної медичної освіти, а деякі з них мали неприязні стосунки з нею.

Крім того, сама позивач в поясненнях від 19.01.2018 року зазначала, що огляд проходив в присутності співробітниці приймального відділення м/с ОСОБА_11 , невідкладна допомога на її прохання надавалася лікарем ОСОБА_12

Пояснювальні записки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були підставою для видачі наказу та досліджувалися судом першої інстанції у ході розгляду справи ( а.с. 53, 54 т. 1)

Відтак, твердження позивача, що при вирішенні ситуації яка сталася з ОСОБА_7 була присутня лише остання, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Також матеріали справи місять у собі посилання на те, що ОСОБА_5 01 лютого 2018 року ознайомилася з наказом № 28/к від 24.01.2018 року ( а.с. 27 т. 1)

Оскаржуючи вказаний наказ в межах даного провадження у липні 2018 року, ОСОБА_5 не дотрималася приписів ч. 1 ст. 233 КЗпП України, згідно яких працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

У позовній заяві ОСОБА_5 не зазначила причину пропуску тримісячного строку, передбаченого законодавством для звернення до суду з такою вимогою.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу від 24 січня 2018 року № 28/к про оголошення догани за пропуском позивачем тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Вказаний наказ залишився чинним та є однією з підстав для розірвання трудового договору з ініціативи власника згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

22.06.2018 року відбулося засідання профспілкового комітету Перинатального центру м. Києва, на якому були присутні позивач та її представник. ОСОБА_5 визнала, що залишила чергування в пологовому залі 10.06.2018 року, що підтверджується протоколом засідання.

З матеріалів справи вбачається, що профспілковий комітет Перинатального центру м. Києва надав згоду на звільнення позивача за систематичне невиконання нею без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Доказів того, що склад профспілкового комітету не знав підстав її звільнення, а був лише формально присутнім, позивачем у ході розгляду справи надано не було. У той же час протокол № 6 засідання профспілкового комітету Перинатального центру міста Києва від 22 червня 2018 року вказує на те, що при розгляді подання були присутні як члени профкому так і запрошені особи серед них - позивач та її адвокат, яким безпосередньо було надано паво виступу, а відтак вони мали змогу самі донести членам профкому підстави звільнення позивача.

Слід також зазначити, що відповідачем самостійно було виявлено технічну помилку допущену при нарахуванні виплати компенсації позивачу за невикористану відпустку. Яка за перерахунком за 14 календарних днів склала -3037, 58 гривень. Відповідно до Постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати» вбачається, що відповідачем нарахована компенсація невикористаної відпустки була проіндексована на суму 70, 91 гривни. І з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України відповідачем була нарахована та виплачена компенсація за невчасно проведений розрахунок при звільненні, що склав - 33609, 60 гривень.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 364, 368, 375, 381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року по залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2019 року

Суддя - доповідач:

Судді: