ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалися на те, що 03 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №HECFSE00000307, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 15000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних та кінцевим терміном повернення - 03 листопада 2009 року. З метою належного і своєчасного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань 03 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № HECFSE00000307/1, за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань позичальником за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» (поручитель) було укладено договір поруки №167, предметом якого було надання поруки ПАТ «Акцент-Банк» перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за Кредитним договором з лімітом відповідальності 10000 грн. Позичальник ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 27 вересня 2012 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 89 506 грн. 89 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 7 740 грн. 90 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 34 706 грн. 85 коп.; заборгованості за комісією за користування кредитом - 3939 грн 65 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 43 119 грн. 49 коп. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просили стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2на свою користь вказану заборгованість. Крім того ПАТ КБ «ПриватБанк» просили стягнути солідарно з усіх відповідачів 10000 грн. (т.1 а.с.2, 3).

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено (т.1. а.с.148-151).

З таким рішенням не погодився ПАТ КБ "Приватбанк", звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просили його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» рішення суду не оскаржується (т.1 а.с.153-155).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2016 року змінено в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором щодо правового обґрунтування рішення суду. В іншій частині рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2016 року залишено без змін (т.1 а.с.240-248).

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с.44-51).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, перевірка законності та обґрунтованості рішення суду проведена у цих межах.

У справі встановлено, що 03 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 15000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 24% річних та кінцевим терміном повернення - 03 листопада 2009 року.

Пунктом 4.1 Кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання за цим договором він несе відповідальність у порядку і на умовах, визначених договором.

Пунктом 1.1. Кредитного договору визначено, що заборгованість має погашатися з «3» по «10» число кожного місяця у сумі 816 грн. 12 коп., що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою, комісією.

03 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки № HECFSE00000307/1, за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань позичальником за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Позичальник ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим, згідно з наданим позивачем розрахунком, у нього утворилася заборгованість, яка станом на 27 вересня 2012 року складається: із заборгованості за кредитом у розмірі 7 740 грн. 90 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 34 706 грн. 85 коп.; заборгованості за комісією за користування кредитом - 3 939 грн 65 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 43 119 грн. 49 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за Кредитним договором є безпідставними, оскільки пунктом 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк якого минув. Оскільки строк виконання зобов'язань за Кредитним договором настав 03 листопада 2009 року, а банк звернувся з цим позовом до суду тільки 10 жовтня 2012 року, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за Кредитним договором з ОСОБА_2 як поручителя, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне з'ясування обставин, що мають значення справи, неправильне застосування норм матеріального права,що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою доля скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.

Встановлено, що сторони погодили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами у повному обсязі взятих на себе зобов'язань (пункт 5.1.), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 03 листопада 2009 року.

Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого банком, ОСОБА_1 перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту 11 квітня 2008 року, у той час як з позовом про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 10 жовтня 2012 року, включивши до позовних вимог всю заборговану суму, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Разом з тим відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

03 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №HECFSE00000307, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 15000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 24% річних та кінцевим терміном повернення - 03 листопада 2009 року.

Пунктом 4.1 Кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання за цим договором він несе відповідальність у порядку і на умовах, визначених договором.

Пунктом 1.1. Кредитного договору визначено, що заборгованість має погашатися з «3» по «10» число кожного місяця у сумі 816 грн. 12 коп., що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою, комісією.

03 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № HECFSE00000307/1, за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань позичальником за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до п.12 вказаного договору поруки порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позичальник ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, у зв'язку з чим, згідно з наданим банком розрахунком, у нього утворилася заборгованість, яка станом на 27 вересня 2012 року складається: із заборгованості за кредитом у розмірі 7 740 грн. 90 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 34 706 грн. 85 коп.; заборгованості за комісією за користування кредитом - 3 939 грн 65 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 43 119 грн. 49 коп.

У справі встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (пункти 1.1., 3.1.) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені самим договором та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення зобов'язань.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами з «3» по «10» число кожного місяця, початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань.

Вказані норми закону та умови кредитного договору залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про солідарне стягнення з позичальника ОСОБА_1 та ОСОБА_1, як з поручителя, заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7740 грн. 90 коп.

Що стосується відсотків за користування кредитними коштами колегія суддів зауважує наступне.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, банком здійснено нарахування відсотків за користування кредитними коштами - до 27 вересня 2012 року, між тим строк дії договору визначений - до 03 листопада 2009 року (т.1 а.с.9).

Отже, банком нараховані відсотки після закінчення строку дії договору, що є недопустимим, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсотків за користування кредитним коштами у сумі 7407 грн. 27 коп. за період часу з 03 листопада 2006 року до 03 листопада 2009 року, тобто строку закінчення дії кредитної договору, а також комісії, передбаченої п. 6.2 кредитного договору, у сумі 3939 грн.65 коп.

Щодо позовних вимог банку про стягнення пені у сумі 43 119 грн. 49 коп. Слід зазначити наступне.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Окрім того, ст.616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Заявлений банком розмір пені у сумі 43 119 грн. 49 коп. значно перевищує суму боргу за тілом кредиту, яка становить - 7 740 грн. 90 коп.

Будучи обізнаним, що позичальник не виконує умови кредитного договру, не погашає заборгованість, банк протягом значного періоду часу з дня закінчення строку дії кредитного договору, тобто з 03 листопада 2009 року, не вживав ніяких заходів щодо її стягнення, з позовом до суду звернувся лише у жовтні 2012 року, що свідчить про те, що своїми діями банк сприяв збільшенню розміру пені.

Із урахуванням цих обставин справі, розміру збитків та дій банку, апеляційний суд, відповідно до загальних засад цивільного законодавства, а саме засад справедливості, добросовісності та розумності, вважає за можливе зменшити нарахований банком розмір пені до - 1000 грн., стягнувши її у солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відтак, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №HECFSE00000307 від 03 листопада 2006 року, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі - 7740 грн. 90 коп.; заборгованості по відсоткам, що утворилася за період часу з 03 листопада 2006 року по 03 листопада 2009 року в розмірі 7407 грн. 27 коп.; заборгованості по комісії в розмірі 3939 грн.65 коп. та пені в розмірі 1000 грн.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2016 року частковому скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасувати частково в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №HECFSE00000307 від 03 листопада 2006 року, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі - 7740 грн. 90 коп.; заборгованості по відсоткам, що утворилася за період часу з 03 листопада 2006 року по 03 листопада 2009 року в розмірі 7407 грн. 27 коп.; заборгованості по комісії в розмірі 3939 грн.65 коп. та пені в розмірі 1000 грн.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді