Справа № 308/1579/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ігнатенка Сергія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 березня 2019 року (у складі судді Бедьо В.І.) за позовом ОСОБА_1 до Закарпатського обласного комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Ужгород» про стягнення невиплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у лютому 2017 р.

Після збільшення позовних вимог остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату в розмірі 20089.60 грн. і середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі в розмірі 852996.55 грн.

Заявлені вимоги обґрунтував таким.

З 19.03.2003 р. по 02.09.2010 р. він працював у Закарпатському обласному комунальному підприємстві «Міжнародний аеропорт Ужгород» на посаді директора за контрактом.

У порушення норм КЗпП України відповідач не в повному обсязі нарахував і виплатив йому суму премій і надбавок (включно з винагородою за вислугу років), передбачених умовами контрактів від 19.03.2003 р., від 19.03.2004 р., від 15.03.2007 р. та від 15.03.2010 р., що призвело до виникнення на час звільнення заборгованості заробітної плати в сумі 20089.60 грн., яка станом на 12.06.2018 р. не виплачена.

Також відповідач не забезпечив дотримання вимог ст.95 ч.5 КЗпП України щодо виплати заробітної плати з урахуванням індексації.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.03.2019 р. уточнений позов задоволено частково: стягнуто із Закарпатського обласного комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Ужгород» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 20089.60 грн.; у решті позову відмовлено через пропуск тримісячного строку звернення до суду. Вирішено питання судових витрат.

Адвокат Ігнатенко С.С. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення у частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі та прийняти нове рішення про задоволення цієї вимоги.

Покликається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до того, що в спірних правовідносинах заборгованість заробітної плати в сумі 20089.60 грн. залишається непогашеною (невиплаченою), а тому передбачений ст. 233 ч.1 КЗпП України свій перебіг не розпочав.

У письмову поясненні Закарпатське обласне комунальне підприємство «Міжнародний аеропорт Ужгород» в особі директора Лііс Р.М. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та скасувати судове рішення повністю. Доводи пояснення зводяться до заперечення права ОСОБА_1 на стягнення суми в розмірі 13621.10 грн.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення - зміні, з таких мотивів.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У нашому випадку такі доводи та вимоги стосуються питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі.

Рішення суду в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 20089.60 грн. не оскаржене.

У пред`явленому позові ОСОБА_1 , зокрема, заявляв про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку статті 117 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, суд першої інстанції послався на те, що позивачем пропущено встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за захистом трудових прав, оскільки він був звільнений із роботи ще 02.09.2010 р., а звернувся до суду з позовом лише 16.02.2017 р.

Відповідно до ст. 47 ч.1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з вимогами статті 116 ч.1 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою указаної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (постанова ВС від 24.04.2019, № 607/14495/16-ц|61-42314св18).

Суд першої інстанції залишив це поза увагою і не врахував, що закон пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум.

Установлено, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем при звільненні не проведено, а суму невиплаченої заборгованості заробітної плати стягнуто судовим рішенням у справі.

Разом із тим, даючи правову оцінку розміру заявленої до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку (852996.55 грн.), колегія суддів апеляційного суду враховує таке.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій).

За змістом п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Отже, вирішуючи вказану вимогу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції враховує, що під час звільнення ОСОБА_1 підприємство не провело з ним остаточний розрахунок, розмір належних звільненому працівникові сум був з`ясований лише під час судового розгляду справи, з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся більше, ніж через 6 (шість) років після звільнення, а тому відповідно до положень ст. 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості (20089.60 грн.) із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості заробітної плати.

У контексті наведеного колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним застосувати принцип співмірності й визначити належний до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100000 грн.

Таким чином, унаслідок розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення у частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення цієї вимоги.

Керуючись ст.с.116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 367 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Ігнатенка Сергія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 березня 2019 року в частині відмови щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі скасувати. 3.Стягнути із Закарпатського обласного комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Ужгород» на користь ОСОБА_1 100000 (сто тисяч) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 5.Повне судове рішення складено 08 листопада 2019 р.

Судді: