Справа № 265/7703/19
Провадження № 2/265/2032/19
У Х В А Л А

11 листопада 2019 року місто Маріуполь

Суддя Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, Козлов Д. О., розглянувши матеріали справи № 265/7703/19 за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, завданих збройною агресією, -

В С Т А Н О В И В:

6 листопада 2019 року до суду надійшла вказана позовна заява.

Натомість, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зазначений позов не може бути прийнятий до розгляду Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя та підлягає направленню за підсудністю до компетентного суду, виходячи з наступних підстав.

Так за ч. 17 ст. 28 ЦПК позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть пред`являтися також за місцем проживання чи перебування позивача.

Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

При цьому Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Спеціальний Закон) серед іншого визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання.

Так за ст. 3 Спеціального Закону місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; а документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні.

Також згідно із ст. 3 Спеціального Закону місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

При цьому за ст. 3 Спеціального Закону до документів, до яких вносяться відомості про місце проживання, відноситься паспорт громадянина України.

Суд зауважує, що на підставі Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» до документів, до яких вносяться відомості про місце проживання, було віднесено довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Натомість відповідно до Закону України від 10 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи була виключена із переліку документів, до яких вносяться відомості про місце проживання.

Також на підставі ст. 3 Спеціального Закону реєстрація це внесення інформації серед іншого до документів, до яких вносяться відомості про місце проживання, а органом реєстрації є крім іншого виконавчий орган міськради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Суд відмічає, що за змістом ст. 6 Спеціального Закону громадянин України зобов`язаний після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

При цьому за ст. 6 Спеціального Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Саме за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

З аналізу викладених правових норм слідує, що громадянин України має право вільного вибору місця проживання. Однак він зобов`язаний після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, відомості про яке вносяться крім іншого до паспорту громадянина України, та не вносяться до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що являє собою процедуру реєстрації місця проживання особи компетентним органом реєстрації.

При цьому громадянин України здійснює реєстрацію місця проживання за однією адресою за власним вибором в разі проживання у двох і більше місцях, за якою саме ведеться офіційне листування.

Суд встановив, що з паспорту громадянина України № НОМЕР_1 (додаток № 1) вбачається, що ОСОБА_1 з 20 травня 2015 року зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Натомість відповідно до довідки від 9 серпня 2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (додаток № 9) вбачається, що фактичне місце проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 .

В позовній заяві ОСОБА_1 посилаючись на ч. 17 ст. 28 ЦПК, зазначає, що оскільки фактично мешкає в АДРЕСА_2 , то справа підсудна Орджонікідзевському районному суду міста Маріуполя.

Суд зауважує, що за ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону.

Також за п. 5 «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, уповноважений орган веде Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, держателем якої є Мінсоцполітики, до якої з метою обліку внутрішньо переміщених осіб вносяться відомості про останнє зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи на території, де виникли обставини, зазначені у статті 1 Закону, та її фактичне місце проживання/перебування.

Таким чином з аналізу вказаних нормативних актів вбачається, що компетентні органи Мінсоцполітики не уповноважені на реєстрацію місця проживання особи відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а засвідчують лише фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

В той же час довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не відноситься до документів, що яких вносяться відомості про місце проживання особи.

Натомість позивач на свій розсуд зареєстрував у передбаченому Спеціальним Законом порядку своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , про що було внесено відповідні відомості до паспорту громадянина України позивача, за якою саме й повинно здійснюватись офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що вказаний позов не підлягає розгляду в Орджонікідзевському районному суді міста Маріуполя, оскільки ані зареєстроване місце проживання позивача, ані розташування відповідача не підпадають під підсудність такого суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 31 ЦПК суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Зважаючи на те, що в позовній заяві ОСОБА_1 наголошував на необхідності застосування ч. 12 ст. 28 ЦПК, та зважаючи, що місце його проживання зареєстровано в АДРЕСА_1 , то вказане свідчить про підсудність такої справи Приморському районному суду міста Маріуполя, розташованого в м. Маріуполі по пр. Будівельників 52-А, 87525.

Керуючись ст. 28, 31 ЦПК, -

У Х В А Л И В:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, завданих збройною агресією, надіслати за підсудністю до Приморського районного суду міста Маріуполя.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення.

Ухвалу складено та підписано 11 листопада 2019 року.

Суддя