Дата документу 29.10.2019
Справа № 334/8096/18
Провадження № 2/334/1259/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Мінадзе Д.Ю., за учстю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Логінової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з неї ОСОБА_3 , зазначивши в позові, що позивачка ОСОБА_2 є одноосібним власником житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за № 143146152 від 29.10.2018 р. Підставою виникнення права власності є рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 0814/9879/2012 від 25.12.2012 р. Однак, вказаним приміщенням, позивачка позбавлена можливості користуватися, у зв`язку з проживанням в ній попереднього власника квартири, відповідача - ОСОБА_3 .

Позивачка стверджує, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, спільний побут не ведеться, домовленостей (угод) про користування даним приміщенням не досягнуто.

Відповідач відмовляється в добровільному порядку звільнити дане приміщення, у зв`язку з чим, позивачка позбавлена можливості проживати (користуватися) в даній квартирі, та проживає в орендованому приміщенні, на що витрачає додаткові кошти, так як позбавлена можливості проживати у власній квартирі.

Відповідач створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, а також вимушений нести витрати на оренду квартири для власного проживання, так як іншого житлового приміщення у власності, позивач не має. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необгрунтованих) майнових обов`язків.

У судовому засіданні представник позивача, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві просив суд задовольнити вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі.

В обґрунтування вимог позивача представник зазначив, що вселився відповідач до вказаної квартири, у зв`язку з придбанням її на підставі договору купівлі продажу від 29.01.2002 р„ посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б. Покупцем за вказаним договором є саме ОСОБА_3 . На правах члена сім`ї - дружини, до неї вселилася і позивачка в 2002 р., з якої ОСОБА_3 вигнав її з дитиною в травні 2012 р. Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2012 р. по справі № 0814/8606/2012.

Після припинення сімейних відносин. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2012 р. по справі № 0814/9879/2012, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнано за позивачкою ОСОБА_2 . Тобто станом на 25.12.2012 р. - на час придбання у власність даної квартири, відповідач не був членом її сім`ї, а лише колишнім (попереднім) власником майна. Однак після припинення права власності відповідач приміщення не звільнив, з реєстрації не знявся.

Отже, на даний час, на переконання позивача, відповідач володіє квартирою позивачки без правових підстав, не маючи права власності на неї, не бувши членом її сім`ї. А підставою для виселення - є втрата права власності на квартиру, а не припинення сімейних відносин. Будь-якої угоди про порядок користування цим приміщенням не укладалося, - не здійснюється "згідно закону". Виходячи з вказаних обставин справи, подальше проживання відповідача в квартирі не підтверджує наявність вимоги щодо "законної мети".

В якості досудового урегулювання спору, відповідачу направлено вимогу про добровільне звільнення приміщення, яке залишилось без задоволення.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснював суду, що припиненням їх з позивачкою шлюбу була зрада позивачки. Він ніколи не виганяв нікого з спірної квартири, а про існування рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 0814/9879/2012 від 25.12.2012 р. дізнався випадково, коли вже сплинули строки для його оскарження.

Також відповідач доводив суду, що після розлучення, позивачка зібравши усі свої речі пішла проживати до свого коханця, а потім у 2014 році уклала контракт та поїхала до військової частини у м.Львів, де проживає до теперішнього часу. Їх спільна донька, навчається у Львівському університеті та зареєстрована у гуртожитку при ньому, тому вона добровільно знялася з реєстрації зі спірної квартири.

Він в свою чергу утримує доньку та допомагає їй матеріально.

Стосовно оплати комунальних послуг, відповідач доводив, що незважаючи на той факт, що позивачка не проживає в даній квартирі з 2012 року, її речей не має там, він у повному обсязі самостійно сплачує усі комунальні послуги, про що надав суду копії платіжних квитанцій.

Крім того, відповідач запевнив суд, що він не отримував жодного листа з попередженням про виселення. Іншого житла у нього не має.

Представник відповідача підтримала позицію свого довірителя щодо необґрунтованості позовної заяви та просила суд відмовити позивачу у позові, оскільки на думку представника відповідача, позивачка обрала не той спосіб захисту в суді.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_3 та Позивач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 30.03.1996р. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2012р., яке набрало законної сили 03.09.2012р., шлюб між ними було розірвано.

Під час перебування у шлюбі, 29.01.2002р., згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом - Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., була придбана квартира АДРЕСА_1 . Покупцем за цим договором був ОСОБА_3 , тобто за ним було зареєстровано право власності на вказану квартиру.

З часу придбання квартири відповідач та позивачка стали проживати в ній, зареєстрували за вказаною адресою своє місце проживання. Позивачка перестала проживати у вказаній квартирі з травня 2012 року.

Рішенням суду від 22.08.2012р. про розірвання шлюбу також було встановлено, що сім`я сторін фактично розпалася і з 19.05.2012р.вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть, ніяких відносин не підтримують.

Після розірвання шлюбу позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29.01.2002р. в частині покупця, переведення прав покупця, визнання особистого права власності на квартиру.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2012р. позов ОСОБА_2 задоволено. При вирішенні справи судом було прийнято до уваги доводи позивачки, що про порушення свого права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належною їй квартирою позивачка дізналася з 19.05.2012р. Позов задоволено з тих підстав, що вищезазначена квартира була придбана під час шлюбу, однак за особисті грошові кошти дружини ОСОБА_2 , тому ця квартира є особистою приватною власністю дружини ОСОБА_2 . Рішення набрало законної сили 07.01.2013р.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2012р. ОСОБА_2 зареєструвала право власності на вказану квартиру. Таким чином, з урахуванням підстав, з яких за позивачкою було визнано право власності на спірну квартиру, ця квартира належала позивачці з моменту її придбання, тобто з 29.01.2002р., коли сторони перебували у шлюбі. Отже, відповідач став проживати та зареєстрував своє місце проживання за вказаною адресою під час перебування у шлюбі з позивачкою, тобто набув право користування спірною квартирою як член сім`ї власника.

Зазначений факт визнаний судом при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, виселення. Ленінський районний суд м. Запоріжжя у своєму рішенні від 21.10.2014 року дійшов до висновку, що правовідносини з приводу користування спірною квартирою виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у справі як між власником і колишнім членом сім`ї власника, а не між власником і попереднім власником житла, як вказує позивачка( цивільна справа № 334/10351/13-ц). Зазначене рішення набрало законної сили 17.02.2015 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи , щодо яких встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Власник майна відповідно до ст. 391 ЦК України може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення не були пов`язані з позбавленням володіння і відшкодування завданих цим збитків.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Стаття 156 ЖК України встановлює, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Виходячи з положень ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України, які поширюються на виниклі правовідносини, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишнього члена його сім`ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для його виселення з нього.

Згідно ст. 157 ЖК України члена сім`ї власника жилого будинку(квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Передбачені вказаними статтями обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції, ст. 319, ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження права власника передбачені саме ст. ст. 156 ,157 ЖК України.

Отже, з моменту вселення та до теперішнього часу відповідач ОСОБА_3 постійно проживає в зазначеній квартирі, сплачує всі комунальні послуги за користування житловим приміщенням, несе інші витрати на утримання житлового приміщення у нормальному стані, не порушує правил користування та проживання у багатоквартирних будинках. Дане було підтверджено копіями квитанцій про сплату комунальних послуг та договорів з комунальними підприємствами на обслуговування.

В ході судового розгляду було з`ясовано, що квартира має дві окремих житлових кімнати. Позивачка при бажанні, могла користуватись та проживати в окремій кімнаті, однак вона виїхала у 2012 році та такого бажання не висловлювала. вона тривалий час проживає на західній України, за професією військовий лікар, а донька з 2017 року навчається у універсітеті м. Львова та проживає за місцем навчання.

Отже, негативних наслідків для власника квартири, які зазначені позивачкою у позові, не знайшли свого підтвердження в суді.

Посилання позивачки, що вона зверталась з письмовою вимогою про добровільне звільнення приміщення, яке залишилось без задоволення, також не знайшло свого підтвердження, оскільки відповідно до інформації відстеження поштового відправлення з сайту Укрпошти (https://OK.UKRPOSHTA.UA), зазначене відправлення відповідачу не було вручене, тому останній ніяким чином не знав та не міг відреагувати на вимогу.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

В ході судового розгляду було доведено та підтверджено належними доказами, що відповідач ОСОБА_3 набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що дійсно власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Але у подібних правовідносинах слід застосовувати частину другу ст. 406 ЦК України «припинення сервітуту», який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18).

Аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що за таких обставни, у задоволенні даного позову слід відмовити.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Керуючись ст. ст. 15,16, 263, 319, 321, 391, 406 ЦК України, , ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст..9, 156,157 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Козлова Н.Ю.