ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Чернівці справа № 724/970/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Ковальчук Н.О.

за участю: позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Єфтеньєва О.Г.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Посилалася на те, що вона протягом тривалого часу займається підприємницькою діяльністю, і у 2012 році між нею та ОСОБА_3, ОСОБА_5 був укладений усний договір поставки товару (грецького горіха). На час укладення договору вона та відповідачі домовилися про усі необхідні умови договору, ціну товару та інші умови договору.

Зазначала, що на виконання умов усного договору поставки ОСОБА_3, ОСОБА_5 було отримано товар на загальну суму 71630 доларів США. 18 жовтня 2013 року відповідачами було повернуто їй частину коштів в сумі 3000 доларів США, пізніше було повернуто ще певні суми, але борг на загальну суму 43000 доларів США, що в перерахунку в національну валюту відповідно до курсу Національного банку станом на 17 липня 2017 року становить 1 118 000 грн, відповідачами до цього часу не повернуто.

17 липня 2017 року на адресу проживання відповідачів було надіслано претензію з вимогою сплатити заборгованість за поставлений товар, однак ця вимога відповідачами до цього часу не виконана.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з відповідачів на її користь суму боргу за поставлений товар в розмірі 1 118 000 грн.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором поставки в розмірі 344035 грн.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На вказане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині стягнення з неї боргу за договором поставки скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд на підтвердження існування між сторонами договірних зобов'язань відповідно до усного договору поставки послався на її покази, які ніби то містяться у постанові про закриття кримінального провадження. Проте, ОСОБА_3 в ході досудового розслідування кримінального провадження взагалі не допитувалась, а отже висновок суду про визнання нею факту укладення усного договору поставки є надуманим.

Окрім того, при ухваленні рішення судом не враховано вимоги п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, якими визначено, що правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу належить вчиняти у письмовій формі.

Враховуючи те, що, як стверджує позивач, договір поставки було укладено на суму 71630 доларів США, що значно перевищує встановлений законодавством максимальний розмір для укладення усного договору, такий правочин мав вчинятись у письмовій формі.

Позивачем не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження факту укладення договору поставки із ОСОБА_3

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити, а рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2018 року залишити без змін, як таке, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позову до ОСОБА_3 скасуванню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_5, сторонами не оскаржується, а отже в силу положень ст.ст.13, 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 не сплатила кошти за отриманий товар в добровільному порядку, тим самим відмовилась від виконання взятих на себе зобов'язань за усним договором поставки, що є підставою для стягнення з неї вартості отриманого товару.

Проте з таким висновком не погоджується колегія суддів.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

За змістом ст. ст. 525, 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини перша та друга статті 712 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).

Отже, суб'єктом підприємницької діяльності за договором поставки має бути продавець (постачальник). Вимоги наявності такого статусу для покупця немає. Покупець має право використовувати товар, отриманий за договором поставки, у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Однак, виникнення таких правовідносин має бути підтверджено належними та допустимими доказами. Договір купівлі-продажу повинен містити істотні умови (сторони договору, предмет договору, умови про ціну, якість та кількість), без яких договір не вважається дійсним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що на виконання умов усного договору поставки (грецького горіха) ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було отримано товар на загальну суму 71630 доларів США, з яких частину коштів повернуто, а решту коштів в сумі 43000 доларів США, що в перерахунку в національну валюту становить 1 118 000 грн, відповідачами не повернуто до теперішнього часу.

На підтвердження вказаних обставин позивачка посилається на розписку та матеріали перевірки Хотинського УМВС України в Чернівецькій області за фактом вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України).

З постанови про закриття кримінального провадження від 04 січня 2018 року, на яку суд першої інстанції посилається як на доказ існування між сторонами договірних зобов'язань за усним договором поставки вбачається, що ОСОБА_3 в ході досудового розслідування кримінального провадження не допитувалась, отже не могла визнати факт укладення усного договору поставки (а.с.22,23). Зокрема, зі змісту даної постанови встановлено, що слідчим було опитано позивачку ОСОБА_1, відповідачку ОСОБА_5 (доньку ОСОБА_3.) та ОСОБА_6 (зятя ОСОБА_3.).

Також судом не може бути взято до уваги наданий позивачкою аркуш паперу, на якому останньою здійснено записи із зазначенням прізвища та ініціалів відповідачки, який ніби то підтверджує наявність між сторонами договірних зобов'язань, оскільки такий документ не містить істотних умов притаманних договору і на підставі нього неможливо встановити дійсні обставини справи (а.с.98).

Окрім того, згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2012 рік» з першого січня 2012 року прожитковий мінімум на одну особу визначено у розмірі 1017 грн, відповідно розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян складає 508, 50 грн.

З тексту позовної заяви вбачається, що усний договір поставки було укладено у 2012 році на суму 71630 доларів США, що значно перевищує встановлений законодавством максимальний розмір для укладення усного договору.

Матеріали даної справи також не містять доказів того, що позивач ОСОБА_1 в передбаченому законі порядку зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Таким чином, позивач не довела належними та допустимими доказами факт укладення усного правочину із ОСОБА_3, а також порушення останньою зобов'язання за усним договором поставки, що є її процесуальним обов'язком, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 5481 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 5481 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2019 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак