Головуючий у І інстанції Коренюк А.М.
Провадження № 22-ц/824/1919/2019 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Аверковій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року по справі за скаргою ОСОБА_2 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича, заінтересовані особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із скаргою, в якій просив визнатинеправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського І.В. по зверненню стягнення на Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, без виділу частки в натурі, а також передачу цієї частки майна стягувачу у виконавчому провадженні №55229314 з примусового виконання виконавчих листів Дарницького районного суду м. Києва № 753/6449/17 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 коштів, а також скасувати постанову та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 24.09.2018 року (ЗВП №55229314), посилаючись на те, що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Жаботинським І.В. в межах виконання зведеного виконавчого провадження № 55229314 по виконанню виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва від 08 листопада 2017 року на підставі рішення цього ж суду по справі за позовом ОСОБА_5 до нього, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за договором позики від 10 жовтня 2016 року, укладеним міжним та ОСОБА_5, в розмірі 72 651 дол. США 43 центи, що еквівалентно 1 890 651 грн. 75 коп., незаконно винесенапостанова від 24 вересня 2018 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт від 24 вересня 2018 року про передачу майна в рахунок погашення боргу, якими передано на реалізацію майно, яке належить йому, як боржнику - Ѕ частинутрикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Вищенаведені дії приватного виконавця є неправомірними, оскільки належна йому, ОСОБА_2, частка у праві власності на квартиру в натурі не виділена, тому звернення на неї стягнення є порушенням вимог ст. 371 ЦК України. Крім того, вищевказана квартира АДРЕСА_1 є місцем постійного проживання його та його дружини, за якою і зареєстроване право власності на дане житлове приміщення, і звернення приватним виконавцем стягнення на частку у цій квартирі порушує права заявника та його дружини, зважаючи на наявність у боржника іншого майна, яке можна було реалізувати в першу чергу: садовий будинок та земельну ділянку в Бориспільському районі Київської області. Порушенням є і те, що приватний виконавець вчинив дії по зверненню стягнення на квартиру, знаючи про наявність заборони вчиняти будь-які дії по її відчуженню, яка була накладена ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06.09.2018 року у справі №359/6969/18.

Враховуючи вищевикладене, заявник і звернувся до суду з вищевказаною скаргою на дії приватного виконавця та просив про її задоволення, посилаючись на те, що вищевказані дії приватного виконавця потягли за собою порушення його процесуальних прав як сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено та стягнуто з нього на користь держави 352 грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити по справі нову ухвалу про задоволення скарги в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що приватний виконавець звернув стягнення на майно боржника, яке за боржником не зареєстроване, без виділу належної йому частки у майні в натурі, з порушенням черговості звернення стягнення на майно та під час дії заборони на відчуження нерухомого майна.

У відзиві, що надійшов від заінтересованої особи ОСОБА_5, остання просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених в ній підстав.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_5 в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги заявника заперечив з підстав, викладених у їхньому відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ЖаботинськогоІ.В. перебуває зведене виконавче провадження № 55229314 по виконанню виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 08 листопада 2017 року на підставі рішення цього ж суду по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5було стягнуто борг за договором позики від 10 жовтня 2016 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, в розмірі 72 651 дол. США 43 центи, що еквівалентно 1 890 651 грн. 75 коп. (матеріали виконавчого провадження, а.с.98-132). Виконавче провадження було відкрите постановою приватного виконавця Жаботинського І.В. від 22.11.2017 року (а.с.99).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року за поданням приватного виконавцяЖаботинського І.В.визначена частка боржника ОСОБА_2 в розмірі Ѕ частини у спільному сумісному майні подружжя - квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с.60-63). Вищевказана ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року залишена без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року (а.с.64-74).

Вмежах виконання зведеного виконавчого провадження № 55229314 по виконанню виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 08 листопада 2017 року, приватним виконавцем були винесені: постанова від 24 вересня 2018 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт від 24 вересня 2018 року про передачу майна в рахунок погашення боргу, якими передано на реалізацію майно, яке належить ОСОБА_2,як боржнику, а саме - Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1(а.с.5-6).

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з недоведеності тих обставин, що приватний виконавець при проведенні виконавчих дій порушив встановлений законом порядок їх проведення, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення).

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов»язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Дотримання принципу обов'язковості судових рішень є однією із складових права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року.

Зокрема, в п. 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін.

У своєму рішенні від 15 жовтня 2009 року «Іванов проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій із сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.

Обов»язковість виконання судового рішення, яке набрало законної сили, закріплене в ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що в добровільному порядку рішення суду боржником ОСОБА_2 про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 грошових коштів не виконане, в зв'язку із чим приватним виконавцем, зважаючи на його обов'язок здійснювати всі заходи, необхідні для виконання рішення суду, були вжиті заходи примусового виконання рішення.

Заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (п.1 ч.1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (ч.1 ст. 48 вказаного Закону). Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця (ч.6 вказаної норми).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року, за поданням приватного виконавця визначена частка боржника ОСОБА_2 в розмірі Ѕ частини у спільному сумісному майні подружжя - квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с.60-63).

09.08.2018 року та 03.09.2018 року були призначені електронні торги щодо реалізації вищевказаної належної боржнику Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, які не відбулися в зв'язку із відсутністю допущених учасників торгів (а.с.123-124).

24.09.2018 року не відбулися треті електронні торги з продажу належної боржнику Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.125), в зв'язку із чим приватним виконавцем на підставі ч. 6 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» в той же день було направлено ОСОБА_5 повідомлення про вирішення питання щодо залишення за собою нереалізованого майна (а.с.126).

24.09.2018 року ОСОБА_5 надала приватному виконавцю відповідь про те, що вона не заперечує проти передачі їй майна у рахунок погашення боргу ОСОБА_6 (а.с.127).

У зв»язку з отриманням відповіді стягувача ОСОБА_5 приватним виконавцем 24.09.2018 року було прийнято постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (а.с.128-131).

Враховуючи вищенаведені обставини, виходячи із конституційного принципу обов'язковості виконання судового рішення та зважаючи на те, що інші заходи примусового виконання, вжиті приватним виконавцем, виявилися неефективними, дії приватного виконавця по зверненню стягнення на належну боржнику Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, вчинені відповідно до закону та в межах повноважень приватного виконавця.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Оскільки з наявних в справі письмових доказів вбачається, що дії приватного виконавця Жаботинського І.В. по винесенню 24.09.2018 року постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складання акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу вчинені відповідно до закону та в межах повноважень приватного виконавця, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії приватного виконавця.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що приватним виконавцем звернуто стягнення на майно, яке за ним не зареєстровано, колегією суддів відхиляються, оскільки ні Законом України «Про виконавче провадження», ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено обов'язку державного або приватного виконавця проводити державну реєстрацію частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, після визначення цієї частки судом за поданням виконавця.

Необгрунтованими є і доводи скарги про необхідність виділення в натурі Ѕ частки боржника у квартирі в якості обов'язкової передумови для звернення на неї стягнення, оскільки при зверненні стягнення на частку боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в ході примусового виконання рішення, що набрало законної сили, підлягають застосуванню норми Закону України «Про виконавче провадження», а не положення ст. 73 СК України та ст.ст. 366, 371 ЦК України. Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Таке подання приватним виконавцем до суду було подано і ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року було задоволено із визначенням 1/2 частки боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1. Наявність такого рішення про визначення частки у майні боржника за поданням виконавця є достатнім для звернення на нього стягнення і не потребує постановлення судового рішення про виділ цієї частки в натурі.

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про порушення черговості звернення стягнення на майно боржника, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється в разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

В свою чергу, згідно п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями майнового характеру боржник зобов'язаний подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України. Тобто, у разі фактичного проживання боржника у житловому приміщенні, яке йому належить, разом з іншими особами, у декларації про доходи та майно боржника має бути зазначена така інформація. Боржником ОСОБА_2 приватному виконавцю декларація про доходи та майно не надавалася, як не надавалася і будь-яка інша інформація про місце його фактичного проживання.

З матеріалів справи вбачається, що в ході неодноразових виїздів приватного виконавця до квартири АДРЕСА_1, доказів того, що саме ця квартира є місцем фактичного проживання ОСОБА_2 приватним виконавцем здобуто не було. Крім того, боржнику, крім вищевказаної квартири, на праві власності належав ще й садовий будинок у Бориспільському районі Київської області та квартира у місті Борисполі, які також могли бути місцем фактичного проживання ОСОБА_2

Крім того, в межах виконавчого провадження стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 з урахуванням основної винагороди приватного виконавця підлягає 2 083 268,32 грн. При цьому, вартість садового будинку та земельної ділянки, про які у скарзі зазначає ОСОБА_7, було визначено в межах виконавчого провадження в ході звернення стягнення на це майно, яке було передано на реалізацію за початковою ціною 2 962 780,00 грн.

Однак, звернення стягнення на садовий будинок та земельну ділянку було зупинено ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2018 року по справі №359/6132/17 і станом на час розгляду справи судом електронні торги з реалізації садового будинку і земельної ділянки зупинені.

В свою чергу, ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 01.11.2018 року по справі №753/16562/18 за поданням приватного виконавця визначено частку ОСОБА_2 у садовому будинку та земельній ділянці у розмірі 1/2 частини.

З огляду на зазначене, навіть у разі реалізації 1/2 частини садового будинку та земельної ділянки на перших електронних торгах, ОСОБА_5 зможе отримати лише 1 481 390,00 грн. (2 962 780,00 грн. : 2) яких недостатньо для погашення заборгованості ОСОБА_7

Крім того, 01.10.2018 року не відбулися треті електронні торги з реалізації 1/2 частини квартири АДРЕСА_7, в якій частку ОСОБА_7 було визначено ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28.02.2018 року по справі №753/23866/17. При цьому, стартова ціна 1/2 частини вказаної квартири на третіх електронних торгах становила лише 218 219,40 грн.

Тобто, вказане майно може бути передано стягувачу в рахунок погашення заборгованості за ціною 218 219,40 грн.

Таким чином, суми від реалізації 1/2 частини садового будинку, земельної ділянки та квартири АДРЕСА_7 буде недостатньо для погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_5 (1 699 609,40 грн. з 1 893 880,29 грн.), в зв'язку із чим посилання на порушення приватним виконавцем черговості в даній ситуації позбавлене сенсу.

Доводи скарги про незаконність дій приватного виконавця щодо звернення ним стягнення на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 під час дії заборони на її відчуження, встановленої ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06.09.2018 року по справі №359/6969/18, спростовуються матеріалами справи, в яких відсутні докази того, що приватний виконавець Жаботинський І.В., який не був стороною вищезгаданої справи, що розглядається Бориспільським міськрайонним судом Київської області, на час винесення ним оскаржуваних постанови та акту від 24.09.2018 року знав про існування вищевказаної ухвали. Посилання ж апелянта на те, що приватний виконавець дізнався про ухвалу суду ще 13.09.2018 року, нічим не підтверджені, тому законності та обґрунтованості висновків суду в цій частині не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги заявника цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги заявника ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 447, 451 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: