Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

місто Київ

справа № 495/4065/16-ц

провадження № 61-14406св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Алкалія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року у складі судді Гайда-Герасименко О. Д. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Алкалія» (далі - ТДВ «Алкалія») про розірвання договорів оренди земельних ділянок.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що ТДВ «Алкалія» не вносило своєчасно орендної плати за договорами оренди землі, а також що договори укладені із порушенням Порядку реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі» (далі - Порядок).

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач поданий позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався тим, що позивач зобов'язаний довести систематичність несплати орендної плати відповідачем надавши докази на доведення обставин, на які посилається в обґрунтування заявлених вимог. Натомість матеріали справи та додані до позовної заяви документи не містять інформацію про предмет доказування, а саме про те, що відповідач систематично порушував свої зобов'язання за договорами оренди землі щодо справляння орендної плати. Крім того, позивачем також не обґрунтовано та не надано доказів на предмет існування обставин для розірвання договорів оренди в односторонньому порядку за судовим рішенням, а саме: не надано доказів про те, що відповідач передає земельну ділянку іншим особам у користування без дозволу; про те, що відповідач використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням або знищує її; а також про існування інших порушень істотних умов договорів оренди землі.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що оскільки належних та допустимих доказів про наявність заборгованості або систематичного порушення відповідачем своїх зобов'язань за договорами оренди землі щодо справляння орендної плати позивачем не надано та матеріали справи не містять, спірні договори оренди мають всі встановлені законодавством істотні умови при їх укладені та пройшли відповідну державну реєстрацію, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову. Зазначені висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли, і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанції про підтвердження належними та допустимими доказами сплати відповідачем орендної плати є необґрунтованими, оскільки згідно із договорами оренди факт сплати орендної плати має бути підтверджений відповідним актом. Крім цього, докази, надані відповідачем, не містять відомостей щодо сплати орендної плати саме за оспорюваними договорами. Заявник також зазначив, що договори оренди належним чином не зареєстровані, оскільки їхні реєстраційні номери не відповідають вимогам законодавства.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХКАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 12 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є власником земельних ділянок на підставі державного акта про право власності на землю, серія НОМЕР_2 однієї, площею 4, 95 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та другої, площею 1, 40 га, кадастровий номер НОМЕР_3 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Карналіївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

01 грудня 2010 року між сторонами укладені договори оренди землі № 112, щодо ділянки, площею 4, 95 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та № 113, щодо ділянки, площею 1, 40 га, кадастровий номер НОМЕР_4

Договори оренди укладено на строк 10 років (пункт 4 договорів). Стосовно зазначених договорів у встановленому законом порядку здійснено відповідну державну реєстрацію.

Згідно з пунктами 5, 7 договорів оренди, орендна плата вноситься орендарем у таких формі та розмірі: 1 500, 00 кг пшениці та 500, 00 кг ячменю за один повний пай. Орендна плата вноситься до 20 числа першого місяця за звітнім роком, тобто один раз на рік.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Водночас у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Отже, згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання ним орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичного порушення договору оренди земельної ділянки, це може бути підставою для розірвання такого договору.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що положення закону, які регулюють спірні відносини, передбачають саме систематичну (два та більше випадків) несплату орендної плати, передбаченої договором, як підставу для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа.

Згідно з пунктами 24 договорів оренди земельних ділянок від 01 грудня 2010 року їх дія припиняється лише у двох випадках: 1) взаємної згоди сторін на розірвання договору; 2) за рішенням суду на вимогу однієї із сторін з підстав невиконання іншою стороною договору, а також внаслідок випадкового знищення землі, яке істотно перешкоджає її використанню та з інших підстав.

Пунктом 25 договорів оренди земельних ділянок передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій керувались тим, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач неналежним чином виконував умови договорів оренди у частині належної сплати орендних платежів.

Доводи касаційної скарги про те, що докази сплати орендної плати відповідачем, ним надані, є неналежними доказами, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Посилання заявника на невідповідність реєстраційних номерів оспорюваних договорів оренди землі вимогам законодавства та, як наслідок, їхню неналежну державну реєстрацію, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються встановленими судом першої та апеляційної інстанцій обставинами справи.

Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про недоведеність систематичної несплати орендної плати, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик