Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області під головуванням судді Іванова А.П., при секретарі судового засідання Боті О.І., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості та виселення,

встановив:

27 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості та виселення відповідача ОСОБА_4 із належної їй квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат. Під час судового розгляду позивачка відмовилась від позовних вимог в частині стягнення заборгованості по орендній платі. В кінцевому результаті позивачка ОСОБА_1 просить суд: розірвати договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 07.05.2016 між нею та ОСОБА_4 ; усунути їй перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 ; стягнути з відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП невідомий) 2114 грн. 40 копійок судового збору та витрати на правничу допомогу в розмір 9800 грн.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є одноосібною власницею нерухомого майна: квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 07.05.2016 між нею та відповідачкою ОСОБА_4 укладено договір оренди вказаної квартири, відповідно до якого вона надала вищевказане житло для проживання відповідачці та членам її сім`ї на умовах та в порядку визначених договором. Проте, відповідачка порушила умови договору оренди від 07.05.2016, а саме: п. 2.2.6 - не надала доступу їй до квартири; п. 2.4 - самовільно, всупереч укладеного між позивачкою та відповідачкою договору оренди від 07.05.2016, замовила та встановила охоронну сигналізацію в квартирі без її відома та згоди; п. 3.1. - прострочила внесення орендної плати. При цьому згідно з п. 5.2.2. п. б Договору дострокове розірвання договору по ініціативі орендодавця наступає у випадку прострочення платежу, більш ніж на п`ять днів, встановленого у п. 3.1 Договору. Численні порушенням відповідачкою п. 2.2.6, п. 2.4 та п. 3.1. договору оренди від 07.05.2016 з`явились підставою для направлення листів відповідачці про дострокове розірвання договору оренди. Однак в добровільному порядку договір розірваний не був і тому вона вимушена звернутися до суду із цим позовом.

В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачка ОСОБА_4 заперечує проти задоволення позову з огляду на наступне.

До позовної заяви позивачем додано договір оренди від 07.05.2016, що суттєво відрізняється від договору оренди від 07.05.2016, який є в наявності у ОСОБА_4 Встановлюючи сигналізацію на житловому приміщенні відповідачка керувалась п. 2.4. договору оренди від 05.07.2016, де заборона на встановлення сигналізації відсутня, п. 4.3., де зазначено, що «Арендатор несет отвественность за сохранность арендуемого помещения и находящего имущества, своевременную оплату.», а також тим, що на встановлення охорони приміщення їй була надана згода орендодавця та всі необхідні документи на квартиру, які вимагав ТОВ СП «СЕНК». Жодних порушень з приводу того, що вона не надала орендодавцю доступ до житла не було, адже орендодавець не повідомив її належним чином про те, що потребує доступу до квартири. Заборгованість за останні три місяці виникла у зв`язку із об`єктивними причинами, які були обумовлені тим, що позивачка не надала нових реквізитів для оплати, хоча у своєму листі до позивача, вона про це просила. Заборгованість була повністю погашена. Відповідачка вважає, що у спірному випадку була тільки трьохмісячна заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання орендодавцем своїх обов`язків надавати платіжні реквізити та квитанції, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважає, що позов безпідставний і не підлягає задоволенню.

Заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з договором оренди квартири АДРЕСА_2 від 07.05.2016 (а.с. 12-14), укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 , представленого позивачкою, встановлено обов`язок орендатора забезпечувати доступ представників орендодавця в орендне приміщення для необхідного контролю за дотриманням умов договору оренди, огляду і ремонту мереж електропостачання, телефонних та комп`ютерних мереж, системи отеплення та кондиціювання та ін., а також орендатору забороняється укладати прямі договори на встановлення охоронної та пожежної сигналізації без письмової згоди орендодавця, встановлено умову, за якою плата за користування вказаним майном повинна бути внесена до 15 числа звітного місяця в сумі 4200 грн., згідно з п. 5.2.2. підпунктом «в» - договір припиняє свою дію шляхом дострокового розірвання за ініціативою орендодавця у випадку прострочення платежів більш ніж на 5 днів. При цьому договір вважається розірваним з моменту вручення орендатору письмової вимоги про розірвання договору.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном, як передбачено ч. 1 ст. 762 ЦК України, з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 5 ст. 762 ЦК України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ст. 815 ЦК України визначено обов`язки наймача житла. Наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перевлаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Згідно п. 3.1 договору оренди орендар зобов`язаний до 15 числа звітного місяця перераховувати або оплачувати готівкою орендну плату орендодавцю в розмірі 4200 гривень.

Відповідно до розписок наданих відповідачем (а.с. 129-130) заборгованість по орендній платі до 05.07.2018 відсутня. Тобто станом на момент звернення до суду із позовом 27.09.2018 термін невнесення наймачем плати за житло становив два місяці. Суд вважає, що п. 5.2.2 договору оренди суперечить вимогам п. 1 ч. 2 ст. 825 ЦК України, оскільки законом встановлений шестимісячний строк невнесення наймачем плати за житло і сторони не мають право самостійно в договорі цей строк зменшувати. Однак, відповідно до розписки (т. 2 а.с. 15) ОСОБА_1 отримала від представника ОСОБА_4 оплату заборгованості за договором оренди від 07.05.2016 за період з 05.07.2018 по 05.03.2018, тобто за вісім місяців в сумі 33600 гривень. Таким чином підтверджено, що відповідачка ОСОБА_4 не вносила плату за житло більше ніж за шість місяців, що є підставою для розірвання договору оренди. При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідачки ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 не могла внести орендну плату раніше, оскільки картковий рахунок, на який вона раніше оплачувала орендну плату за житло був заблокований, оскільки обов`язок по оплаті за наймане житло, згідно п. 3.1 договору та ч. 3 ст. 820 ЦК України покладається на орендатора тавідповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Суд не приймає до уваги твердження відповідачки, за яким заборгованість по оплаті за оренду квартири сплачена шляхом передання ОСОБА_1 30000 доларів США, оскільки ця інформація нічим не підтверджена та згідно з умовами договору від 07.05.2016 плата вноситься орендарем щомісячно у фіксованій сумі 4200 грн. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачкою порушений п. 3.1 договору від 07.05.2016.

Позивачка в судовому засіданні стверджувала, що в порушення вимог п. 2.2.6. договору, відповідачка ОСОБА_1 не надає їй доступ до приміщення переданої в оренду квартири. Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_1 немає в теперішній час доступу до квартири, однак зазначила, що ОСОБА_1 не зверталась до відповідачки з заявами про надання їй доступу до квартири і тому відповідачка не має можливості виконати цю вимогу. Вказане твердження представника відповідачки суд вважає хибним і таким, що суперечить вимогам п. 2.2.6 договору оренди, яким не передбачено ніякої спеціальної процедури і форми звернення орендодавця щодо доступу до належної їй квартири. Тобто суд вважає, що відповідачкою порушені вимоги п. 2.2.6 договору оренди від 07.05.2016.

З огляду на те, що текст п. 2.4 договору оренди від 07.05.2016 наданого позивачкою (т. 1 а.с. 12-14) суттєво відрізняється від тексту договору оренди від 07.05.2016 наданого відповідачкою та її представником (т. 1 а.с. 153-154) суд не приймає до уваги твердження позивачки про порушення відповідачкою умов п. 2.4 договору, а саме самовільне встановлення ОСОБА_4 охоронної сигналізації ПП «Сенк-охорона». З огляду на викладене суд вважає, що відповідачкою п. 2.4 договору не порушений.

Оскільки судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 , будучи орендарем, не вносила орендну плату за житло більше ніж за шість місяців, порушуючи умови п. 3.1 договору оренди, порушила п. 2.2.6 договору, не надаючи позивачці доступ до належної їй квартири, що відповідно до п.п. а п. 5.3 договору є підставою для розірвання договору оренди, суд вважає за необхідне позов в частині розірвання договору оренди задовольнити та розірвати договір оренди від 07.05.2016 квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про право власності від 30.09.2015 (а.с. 6), технічного паспорту на квартиру (а.с. 7-10), витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с. 11) ОСОБА_1 є власницею квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 191 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Пунктом 33 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що суд, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

На момент розгляду справи судом, позиція позивача щодо позовних вимог про виселення відповідачки з квартири, належній позивачці на праві власності, залишається незмінною. Подальше проживання відповідачки в її помешканні призведе до позбавлення позивачки права розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, зокрема збільшення орендної плати та надання квартири в оренду іншому, добросовісному, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 із вказаної квартири підлягають задоволенню.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачем заявлено три вимоги, за які сплачено судовий збір по 0,4 розміру неоподаткованого мінімуму за кожну, а до задоволення підлягають дві з них, то з відповідача на користь позивача слід стягнути частину сплаченого останньою судового збору.

Адвокатом Холмогоровою Л.В. подано розрахунок витрат на правову допомогу ОСОБА_1 , згідно з якого витрати становлять суму у 9800 грн., і які згідно з квитанціями від 23.08.2018, 26.09.2018 та 10.10.2018 були оплачені позивачем.

Разом з тим, суд вважає, що розрахунок витрат, наведений у акті прийому-передачі послуг по наданню правової допомоги, не ґрунтується на положеннях ст. 141 ЦПК України та не містить таких критеріїв як «об`єктивний та співмірний обсяг наданої правничої допомоги».

Принцип обґрунтованості судових витрат запроваджено й практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне рішення 02 червня 2014 року) зазначено, що згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (пункт 268); а сума гонорару, яка визначена між адвокатом та клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд зважає на неспівмірність заявлених представником позивача адвокатом Холмогоровою Л.В. витрат на праву допомогу, зокрема, на те, що розрахунок робіт не співпадає із матеріалами справи, а саме відсутня відповідь з ТОВ «Нова Пошта» на адвокатський запит, який згідно з розрахунку нібито був направлений, натомість наявний скрін звичайного запиту на сайті "Нова Пошта" про рух надісланого листа.

Тому, з урахуванням викладеного, оцінюючи доводи представника відповідача, фактичні обставини справи та приписи ч. 4 ст. 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт і витраченим на це часом, значенням справи для сторони, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8850 грн. судових витрат, понесених нею на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді.

За таких обставин, суд вважає, що судові витрати підлягають стягненню з відповідача в користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 191, 383, 391, 396, 626, 628, 638, 759, 762, 810, 815, 820, 825 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 133, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Договір оренди від 07.05.2016, предметом якого виступає квартира АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвати.

Виселити ОСОБА_4 з квартира АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір в розмірі 1409,60 (тисяча чотириста дев`ять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8850 (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

В решті заявлених позовних вимог відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сиди після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов